Razgovor o zaštiti ljudskih prava i sloboda od nasilja i torture. 
22. Januar 2025

SONA BISERKO: Studentski protesti nisu samo reakcija na trenutnu političku situaciju već je to akumulacija svega onoga što se dešavalo poslednjih 12 godina od kada su naprednjaci došli na vlast. Istovremeno ovi studentski protesti su neka vrsta nastojanja da se postignu konkretne promene koje će voditi boljem društvenom sistemu i izgradnji odgovornog društva. Društvo je uzdrmano i može se zaključiti da je to početak procesa koji neće biti ni lak ni brz.
Vučićev režim je zatečen studentskim protestima i nema pravilan odgovor na njih. Vidljiv je strah, pokušaj zastrašivanja studenata i njihovih roditelja. Počelo je sa incidentima već prvog dana da bi se nastavilo podilaženjem i intimizacijom preko BIA i medijskim lažima.
No, protesti na svaki njegov odgovor jačaju i čini se da studenti žele da idu do kraja dok se ne ispune svi njihovi zahtevi, dok se ne objavi kompletna dokumentacija o rekonstrukciji železničke stanice u Novom Sadu, pravosudno procesuiraju odgovorni, ali i otkriju odgovorni za napad na studente, odbace optužbe protiv uhapšenih studenata i napokon smene gradonačelnika Novog Sada i predsednika vlade Srbije. Istovremeno to znači i ... sistema.
Pošto studenti traže zakon odgovornost i funkcionalne institucije, mi smo želeli da ovim razgovorom podstaknemo sve aktere na političkoj i društvenoj sceni da počnu ozbiljno registrovati sva kršenja ljudskih prava i posebno nasilna ponašanja državnih organa koji su saučesnici u podsticanju nasilja protiv studenata. To podrazumeva i stvaranje  nezavisnog i stručnog mehanizma, neka vrsta radne grupe ili komisije koja bi imala svoj mandat i vremensko trajanje. Ona bi periodično  izveštavala o kršenju ljudskih prava u ovim vanrednim okolnostima. To se odnosi i na medije, na toksičnu atmosferu koju kreiraju protiv studenata, sugerišući široj javnosti da se radi o obojenoj revoluciji u organizaciji zapadnih sila. Mislim da bi bilo vrlo važno da se isprati kako se u ovoj situaciji ponašaju pojedini mediji. 
Nasilje koje sprovode grupe povezane sa vlašću stvara atmosferu straha i nesigurnosti među građanima. Činjenica je i da zvanične institucije, uključujući BIA i policiju, negiraju odgovornost za nasilne akcije ukazuje na problem transparentnosti i odgovornosti u radu bezbednosnih službi.
Policija i BIA se proteklih meseci nalaze u fokusu pažnje javnosti upravo zbog studenata, protesta i blokada ali i privođenja aktivista umesto bavljenja onim što im je u opisu posla. Pored laži, pretnji, nasilja i prostakluka (podignuti prst na koji su studenti odgovorili vrlo duhovito), navešću samo nekoliko izjava koje neslute na dobro: 
1.	Aleksandar Vučić je obavestio javnost da postoji grupa unutar SNS-a koju je nazvao lojalistima, njih 17  hiljada, što u suštini predstavlja njegovu gardu. 
2.	Uzrujan protestima predsednik je aktivirao ekstremnu desnicu, tri partije (nacionalni stroj, srpsku desnicu) kako bi se izborio sa izdajnicima i oni treba da posluže kao dodatak čuvarima poretka. Predstavnici stranaka desnog sektora najavili su da će da 2025. formirati partiju srpskih nacionalista. 
3.	Treće, Vučić najavljuje da će čekati do poslednjeg trenutka da će biti primorani da odgovorimo kad oni krenu u nasilno blokiranje auto-puta ili sve drugo. I sada su im sami agenti preko svojih interlokutora prebacili do nekih studenata da izađu i blokiraju šest linija na Autokomandi, da postave šatore i utvrđenja. Mi ćemo to da tolerišemo do određenog momenta, a onda ćemo se ponašati u skladu sa pravilima koje država mora da poštuje. 
4.	I četvrto, Ana Brnabić kaže prvi put direktno je zapretila studentima ukoliko se nastave blokade i studenti ne ispune uslov za godinu, gube stipendije, gube mesto u domu i vraćaju kredite. Na državnim univerzitetima je preko sto hiljada studenata, a 17 hiljada ima mesta u studentskim domovima koje će izgubiti ako ne upišu godinu. 
5.	Dakle, priprema se ozbiljan odgovor države, i u tom smislu smatram da formiranje tog mehanizma je više nego aktuelno i treba brzo da delujemo. Nadam se da ćemo tokom ovog razgovora doći do nekih zaključaka na osnovu kojih ćemo krenuti u formiranje tog mehanizma, kako god ga nazvali.
Ja bih sada dala reč Đorđu Alempijeviću koji će predstaviti inicijativu na kojoj je on radio i koja će biti deo ovog mehanizma koji treba da definišemo i formiramo u toku narednih dana.
ĐORĐE ALIMPIJEVIĆ -  Ja ću vam danas predstaviti ključne nalaze i preporuke iz oblasti prevencije torture u Srbiji. Zapravo, ovo o čemu ću govoriti nije vezano samo za trenutak koji je Sonja veoma slikovito opisala. Nepoštovanje ljudskih prava i njegova gruba kršenja u Srbiji su prisutna nažalost dugi niz godina i ne mogu se samo dovesti u vezu sa aktuelnim režimom nego je to jedna opšta kultura koja kod nas postoji. Ja ću se zato fokusirati na sistemske probleme i trenutne izazove i značaj sudskomedicinske, odnosno forenzičke teze u dokumentovanju zlostavljanja i prevenciji ovog problema.
Važno je razumeti da je problem zlostavljanja duboko sistemski ukorenjen i proističe iz propusta koji postoje, ali da sa stručnim i odgovornim pristupom tom problemu možemo raditi na tome da se problem umanji. Nažalost, znanja koja prevazilaze granice naše zemlje nam pokazuju i da u najsavršenijim sistemima tortura nije u potpunosti iskorenjena. Bilo bi nerealno to očekivati i od ove zemlje na Balkanu.
Kao što je Sonja najavila moje ime je Đorđe Alimpijević, ja sam profesor sudske medicine i zadovoljstvo mi je da danas podelim sa vama nešto od svojih iskustava, posrednih i neposrednih, koja su sticana u poslednjih 20-ak godina, kada je u pitanju tortura.
Tortura i zlostavljanje su i dalje svakodnevna i česta praksa u Srbiji i ovo je problem koji ne smemo da zanemarimo jer ima dalekosežne posledice i na pojedince i na društvo u celini. Međunarodni izvori kao što su Evropski komitet za sprečavanje mučenja, CPT iz Strazbura, specijalni izvestilac UN, kontinuirano ukazuju na ozbiljne propuste u praksi, naročito tokom hapšenja, ispitivanja i masovnih protesta. 
Na ovaj problem povremeno ukazuju i domaći izvori kao npr. što je Zaštitnik građana, dakle ovde govorim o institucijama, ne govorim o civilnom sektoru. Uprkos postojanju zakonskih normi koje jasno definišu zabranu torture praksa pokazuje drugačiju sliku. Zato je potrebno hitno unaprediti pravosudne mehanizme kako bi se osigurala odgovornost. Blagovremena sudsko medicinska ekspertiza je ključna za pružanje dokaza koji podržavaju žrtve i omogućavaju procesuiranje odgovornih što je važan korak ka eliminaciji nekažnjivosti, što prema praksi iz drugih zemalja deluje preventivno i obeshrabruje policijske službenike da primenjuju metode zlostavljanja i mučenja. 
Prema izvorima međunarodnih organizacija najčešće metode torture uključuju različite oblike fizičkog nasilja. Dakle govorim o onome što su međunarodne organizacije zabeležile vršeći monitoring u Srbiji - to su često udarci pesnicama, šamaranja, šutiranja, primena elektrošokova, gušenje primenom plastičnih kesa. Ove brutalne metode svaka ponaosob, posebno kada su kombinovane, ostavljaju teške fizičke posledice ali i dugotrajne psihološke traume žrtava. Pored toga, za nanošenje povreda, prema izvorima koji su nam dostupni, često se koriste i različiti predmeti koje ovi izveštaji označavaju kao nestandardni, bejzbol palice, letvice parketa koje su nađene u određenim policijskim stanicama. 
Često su ove povrede korišćene u iznuđivanju priznanja, zastrašivanju ili ponižavanju uhapšenih osoba. I važno je imati u vidu da ne možemo govoriti o izolovanim praksama i da one često postoje i negde prema određenim grupama, posebno prema manjinskim zajednicama, ili drugom seksualnom opredeljenju, korisnika droga i tako dalje, neki koji su mnogo ranjiviji pred zakonom. Jedan od najvećih izazova u borbi protiv torture je i nedostatak adekvatne medicinske dokumentacije, što nekolicina mojih kolega koji su došli i iz institucija u kojima i ja radim iz Instituta u Novom Sadu i Nišu, da budu ovde sa nama, sasvim dobro znaju i to je uobičajena praksa. 
Pregledi uhapšenih i od policije zadržanih osoba se u gotovo bez izuzetaka obavljaju u prisustvu policijskog službenika što ne samo da ograničava slobodu žrtve da prijavi - ne može svom doktoru da kaže tukli su me - jer su to upravo oni koji su ih doveli, policijski službenici mu priprete i kažu "Samo probaj da kažeš jer doktor će te videti 10 minuta i otići, a mi ostajemo sa tobom, odnosno ti kod nas, pa ćemo dalje razgovarati". S druge strane doktori nisu najbolje obučeni. Doktori u malim sredinama su pod posebnim pritiskom, tamo se svi znaju i policija može da utiče i na njihove živote, da im pošalje kola na vanredni tehnički pregled ugradi ovo ili ono itd, tako da se i doktori ne bave baš previše svojim poslom jer ovde nisu u pitanju pregledi radi ukazivanja medicinske pomoći, spašavanje života što će doktori uraditi onako kako treba. Ovde su pregledi u pitanju iz administrativnih razloga jer zakon kaže da svako ko je priveden da mu se mora omogućiti pristup lekaru. Policija to formalno uradi. Lekar ne shvatajući ozbiljnost, stavi svoj pečat ne pregledajući tog pacijenta kako pravila struke nalažu i time daje legitimitet onom činjenju koje je prethodilo. I sutra će policija taj papir da pokaže, pa vi ste potpisali da nema povreda, nisam ga ja pregledao. To je jedan veliki problem.
 Postoji problem neshvatanja među lekarima. I zapravo, to prisustvo policije je jedan od ključnih momenata i predstavlja jedan etički momenat za doktore koji to takođe ne shvataju jer doktor mora delovati nezavisno i nepristrasno. Za njega je neko ko je lišen slobode, bez obzira na pravni status i bez obzira šta mu se stavlja na teret da je učinio, to je pacijent kao i svaki drugi. Nekažnjivost za počinioce zlostavljanja pogoršava situaciju jer šalje poruku da su ovakva dela prihvatljiva ili da neće biti sankcionisana i na taj način ohrabruje one koji takve prakse primenjuju.
Uprkos postojanju domaćih i međunarodnih zakonskih normi koje jasno definišu standarde postupanja, praksa nam ukazuje da je potrebno nešto hitno učiniti. Sudskomedicinska služba ima ključnu ulogu u dokumentovanju i tumačenju povreda kod žrtava torture s jedne strane, ali i nas šezdesetak koliko nas ima, specijalista za sudsku medicinu, mi smo najvećim delom vezani za univerzitete u Kragujevcu, Beogradu, Novom Sadu i Nišu i VMA, mi smo vezani za edukaciju. Ja to volim da kažem - naši studenti postavši lekari oni više nikada ne dođu u kontakt sa sudskom medicinom, vrlo su retki primeri i u toku specijalističkog obnavljanja ta znanja, a ta znanja su im potrebna u zavisnosti od radnog mesta. Ali npr. doktorima hitne službe, onima koji potencijalno dolaze u kontakt sa žrtvama, nadilazi sam okvir zlostavljanja i torture koji nas je danas ovde okupio. Možemo govoriti i o fenomenu zlostavljanja u partnerskim odnosima.
Šta je zapravo uloga sudske medicine?
Da se detaljno prikupe podaci, da se na pravi način opišu povrede. Postoje nekakva pravila koja mi koristimo i koja su lepo sumirana u međunarodnom dokumentu, kao skup uputstava kako pregledati, kako prikupiti dokaze i to je ono što će nam omogućiti da imamo na principima nauke zasnovane dokaze koje ćemo moći kasnije da tumačimo i da na taj način stvorimo kredibilni nalaz kao dokaz u nekom postupku koji kao sredstvo za istragu sumnja na zlostavljanje i ukoliko se to pokaže da je tako, i za procesuiranje onih koji su odgovorni. 
Sama sudskomedicinska ekspertiza, odnosno pregled žrtava, ne možemo da kažemo da se tu radi samo o jednom medicinskom tehničkom procesu, da tom koga doktor pregleda, nekom ko se žali da je pretrpeo nasilje već se radi i o jednom složenom etičkom odnosu i obavezi da se pruži jedna nepristrasna i nezavisna analiza koja će da u konačnici da pomogne i doprinese pravosudnim postupcima i da osigura pravdu za žrtve.
U poslednjih nekoliko godina, naročito tokom pandemije covid 19, zabeležen je bio povećan broj protesta i masovnih okupljanja. Ovi događaji su često praćeni optužbama da je došlo do policijske brutalnosti tokom samog protesta, tako i tokom privođenja i zadržavanja demonstranata. Svedoci smo slučajeva iz prošle godine 2024. npr. smrt Dalibora Dragićevića u Boru u aprilu, onda nedavno sa protestima - teško povređivanje Ilije Kostića u Novom Sadu, koji su svi zapravo izazvali jednu široku medijsku i javnu reakciju. Uprkos tome što je prošlo dosta vremena mi još nemamo nikakav epilog. Postoji opasnost da će tako nešto da se ponovi. 
Posebno zabrinjavaju izveštaji da policijska dokumentacija često ne sadrži evidenciju vidljivih povreda koji su lekari u zatvorskim ustanovama pregledajući ista lica, ukoliko im je određena mera pritvora ustanovili da oni zapravo imaju telesne povrede. Neko je bio u policiji, dolazili su doktori kao što smo to opisali, koji su bili pod pritiskom ili nisu bili zainteresovani ili su žurili ako se radi o hitnoj pomoći, i potpisali su da nema povreda, a onda prilikom prijema u zatvor, zatvorski doktori su videli povrede. 
Tako da nekad i policija ne može da koristi argument da je neko bio povređen u izvršenju krivičnog dela, prilikom hapšenja i da to zaista nisu povrede koje su nanete u policiji. Postojanje sistema štiti i policijske službenike koji časno i profesionalno obavljaju svoj posao. Svi ovi incidenti ukazuju da je potrebno da se hitno nešto učini kako bi se taj sistem ipak pokrenuo da reaguje i da dovede do osuđujućih presuda i na taj način pomogne ovom društvu. Bio sam član Evropskog komiteta za prevenciju torture, 10 godina ispred republike Srbije i privukla me je interesantna retorika koju je institut primenio u slučaju Azerbejdžana. Komitet je govorio o tome da je nemoguće da jedna zemlja od 7 miliona nema nijedan slučaj torture prijavljen, sa osuđujućom presudom. Ako primenimo tu logiku na našu državu da je jasno da negde nešto škripi.
Sad da vidimo šta možemo da učinimo da bi unapredili prevenciju torture. Na primer da se uvedu protokoli za medicinske preglede, da se standardizuje, da se pojednostavi, da se ne dozvoli interpretaciji da se razlikuju načini na koji će biti obavljeni pregledi. Da se obezbedi privatnost i poverljivost jer to je bitno da bi se i zdravstvenim radnicima ukazalo poverenje. Često se dešava da neko ko je doveden u pratnji policijskih službenika bude vezan lisicama tokom pregleda i da lekari to jednostavno, neko hoće neko neće da reaguje. Ne govorim o situacijama kada je opravdano, kada je neko agresivan i kada predstavlja opasnost. Moja praksa je pokazala da su to izuzetno retki slučajevi. 
Dalje, treba organizovati obuke za medicinsko osoblje, podstaknuti ih na sudsko medicinsko razmišljanje. Dati im instrumente i podsetiti ih kako treba da dijagnostikuju. Ova predavanja treba da uključe i etičke karaktere jer to je nešto što ljudi malo izgube iz vida kada, ne samo kad je u pitanju tortura, već ima doktora koji na televiziji pričaju o pacijentu i njegovom problemu, a to je grubo kršenje medicinske etike i odavanje medicinske tajne. 
Sve te stvari treba razjasniti povremeno ponavljati. Treba obezbediti transparentnost, nezavisne mehanizme nadzora uz jasno definisanje odgovornosti svih aktera. Dakle, da li je efikasna istraga nešto što traje mesecima. Ako bi doktori bili tako efikasni mnogi pacijenti bi umrli. Potrebno je da se promoviše i taj jedan multidisciplinarni pristup, potrebno je napraviti i jednu psihološku ekspertizu jer povređivanje tela neodvojivo povređuje i dušu. Žrtve torture su na oba plana osakaćene.
Da zaključim, sudska medicina nije samo alat za dokumentovanje povreda, ona predstavlja kamen temeljac u borbi protiv torture, kroz dokumentovanje, kroz multidisciplinarni pristup, naučno utemeljene analize i nepristrasnu ekspertizu, mi možemo da doprinesemo stvaranju jednog pravednijeg društva. Svaki dokumentovani slučaj predstavlja jedan korak ka pravdi za žrtve i signal da je zloupotreba neprihvatljiva. Pozivam vas da svi zajedno radimo na stvaranju humanijeg sistema u kojem će svako lice lišeno slobode biti zaštićeno od torture i zlostavljanja.
STEVAN LILIĆ - Iako je tortura univerzalno zabranjena ona se i danas često primenjuje u mnogim delovima sveta. Dok su u prošlosti različiti oblici torture korišćeni da bi se došlo do informacija i priznanja optuženih, danas tortura ima znatno suptilnije značenje. Tortura je usmerena da uništi individuu, slomi ličnost, koristi za zastrašivanje drugih članova zajednice jer osnovni cilj torture i drugih oblika postupanja je slom individualnog suprotstavljanja državnoj sili. Ona zato danas predstavlja najsnažniji instrument moći protiv demokratije - dakle “Tortura kao instrument protiv demokratije”, knjiga koju je izdao YUKOM pre dvadesetak godina.
Kada uporedimo tada i uporedimo sada, nažalost imamo mnogo frapantnih sličnosti. Međutim, utvrđivanje činjeničnog stanja je drugo pitanje. Jedno je sprečavanje torture, a drugo je utvrđivanje činjeničnog stanja nakon izvršene torture. Prvo da vidimo da li postoji razlika između torture, zlostavljanja i nasilja. Tortura je situacija u kojoj osoba koja je žrtva nije slobodna, dakle u stanju je pod pritiskom, vezana itd. Za razliku od toga, nasilje može da se sprovodi i nad licima koja nisu pod uticajem organa vlasti. I konačno je zlostavljanje koje je uključeno u sve to. Naša trenutna situacija je takva da bih više stavio naglasak na nasilje a manje na torturu pošto je tortura već regulisana međunarodnim dokumentima i pre svega u odnosu na medicinski aspekt. Jer nakon utvrđivanja medicinskog aspekta, sledi i pravni aspekt, procesni aspekt. Jer procesni aspekt takođe može da isklizne iz osnovnog toka i da se, umesto da se sprečava buduća tortura, nekako deluje da se prikrije, kao što je Đorđe naveo u Azerbejdžanu.
Ovo nasilje danas ima vrlo različite forme i to je neka zmija sa stotinu glava. Ima nasilje koje je fizičko i ono je nekako jasno uočljivo, npr. slučaj Ješić gde smo mi videli kako postupa javni državni službenik kao tajna policija. Predstavlja se tek nakon pritiska prisutnih, a drugi se uopšte i ne predstavlja, nije skinuo masku. Dakle, tu je problem. Ja ne bih rekao da je to tortura ali bih rekao da je to jedan oblik policijskog nasilja, policijske brutalnosti. Drugi oblik je nepostupanje policije u sprečavanju napada motornim vozilom na demonstrante. Nakon toga stvara se neka vrsta dezinformacija, a to je najjači instrument koji ova vlast ima. To nisu baš netačne ali su deformisane informacije. Npr. policija treba da obezbeđuje skup ako je skup prijavljen, ali ovde se radi o saobraćajnoj policiji koja treba da obezbeđuje saobraćaj u vezi sa protestom a ne fizički napad na demonstrante. 
Imamo i informativno nasilje. Medijsko nasilje. Najznačajniji tip nasilja je to dezinformisanje i izvrtanje informacija. Jedan potpuno novi aspekt što bi moglo da se podvede pod torturu i pod nasilje. Recimo, jedna od stvari koje su vrlo karakteristične, naša BIA ne sme da nose oružje, to je informaciona agencija. Oni nisu formacije koje primenjuju silu. Takođe, ovo što je rečeno oko obuka, ja se slažem i mislim da treba da postoji jedan koordinacioni centar vezano za prevenciju torture i nasilja gde ima obuke demonstranata kako da se fizički i pravno brane kada nastupe situacije kada se nasrće na njih. Imali smo sliku iz Novog Sada pre neki dan, u vezi sa Gradskom skupštinom kada je jedan od ... podigao ruke a onda ga je policija oborila na pod. To je tolerantna policijska brutalnost.
Da završim sa jednim pasusom - Evropski komitet protiv torture iz januara 2024. godine koji kaže: "Komitet poziva vlasti Srbije da usvoje i sprovedu sveobuhvatnu strategiju ispitivanja policije koja bi trebalo da pošalje poruku da postoji nulta tolerancija i da ta poruka dolazi sa najvišeg političkog nivoa." Taj najviši politički nivo je jako problematičan. Dakle, "da će se sprovesti obavezna obuka policijskih inspektora na temu usvajanja veština intervjuisanja osumnjičenih u istražnom postupku, te da će se ojačati zakonske mere zaštite osumnjičenih lica. Komitet posebno poziva srpske vlasti da se adekvatno primenjuje pravo na pristup advokatu, a takođe postoji potreba da se uvede sistemsko audio/video snimanje koje obavljaju policajci."
DUŠAN JANJIĆ - Ja bih samo nekoliko opštih ocena i konkretnih mogućih aktivnosti. Ova kriza koja sada postoji je počela i donekle zaustavljena zahvaljujući vanrednom stanju pandemije. Ono što krizu čini sada specifičnom to je da je postavila pitanje o odlasku sadašnje vlasti. To pitanje postavlja sama vlast, sama vlast sugerira da se radi o hibridnom ratu kolektivnog zapada protiv vlasti. Ono što zabrinjava građane i čini krizu dugom to je ponašanje predstavnika tog kolektivnog zapada. Ruski termin, ali znamo ko je kolektivni zapad - Evropska unija. Apsolutno diplomatska zajednica u Srbiji je ućutala. Ne postoji. Njena komunikacija, govorim o ambasadorima, je već godinama vođena isključivo prema nosiocima vlasti.
Prvo, ono što je posebno zabrinjavajuće i rizično, to je da je vremenom gotovo od pada nadstrešnice došlo do širenja i produbljavanja nasilja između vlasti, s jedne, i građana,s druge strane. Taj rascep sve više poprima elemente bezbednosne destabilizacije Srbije. Taj trend je nezaustavljiv, zaoštravanje političkih i društvenih tenzija i to proaktivnim delovanjem vlasti i medija pod kontrolom vlasti, pre svega. Oni su glavni akteri i itekako ih ohrabruje ćutanje međunarodne zajednice. Ono što je u toj krizi jako važno, budžet Srbije je usvojen na nezakonit način. Budžet Novog Sada nije ni usvojen. Ti centri su pod privremenim finansiranjem do marta.
Drugo, institucije su stavljene u "deep freeze". Predsednica skupštine predsedava odborima, predsednik države predsedava vladom i to javno. Sve to je protivustavno delovanje.  
Sve učestalije kvalifikovanje političkih neistomišljenika i aktivnosti ka urušavanju ustavnog poretka, primene mera iz arsenala vanrednog stanja, i ratnog stanja čak, zabrinjavaju. A mi ako hoćemo da govorimo o istini. Srbija se nalazi u neproglašenom ratnom stanju, a to vanredno stanje klizi ka mogućnosti širih sukoba. 
Institucije moraju da urade neke poslove koje su izazvali. 
Šta je rizično u građanskom ratu?
Neophodno je hitno zakonski, ako treba i vanrednim merama, raspustiti paraformacijske policijske grupe. Javni tužilac je 2010/11 tražio vrlo ozbiljnu analizu, sve su to poznate grupe ima samo nekih novih lojalista - da li je to realnost ili spin, tu su nacionalni stroj koji je čak bio sudski osuđivan ali nikad nije bio zabranjen, zapravo svi su rehabilitovani od momenta dolaska Dolovac na mesto republičkog tužioca. Dakle treba zabranjivati ono što se može u ozbiljne terorističke organizacije. 
Šta je problem sa ovim organizacijama?
 Nije samo ideologija, to je najmanji problem. Način delovanja nasiljem. Problem je njihova veza sa narko biznisom. Govorim o navijačima, o raznim tim fasadama, a narko biznis će kao voda uvek naći prolaz. U ovakvim situacijama mi neverovatno ličimo na Peru i Kolumbiju. Kada narko mafija preuzima delove teritorije, znači nama ne preti klasičan građanski rat, nenaoružan narod protiv vojske i policije. Nama preti da u vakuumu bezbednosti, moćan narko biznis koji itekako finansira infrastrukturnu politiku i gradi ove vlasti. Crkva je tu. 
To je prva stvar koja po meni mora da bude i u fokusu javnosti i to se ne može uraditi bez internacionalizacije cele priče. Ne bi Šarić nikad bio osuđen da ga DEA nije preko Crne Gore isporučila Vučiću da mu ovde bude suđeno u dogovorenim uslovima sa DEA-om. Najavljena je borba protiv korupcije. Imate takvih postupaka i protiv nekih bivših predsednika, ministara. Ovde se umesto da se ti dosijei lepo izvade, stvara jedna situacija u kojoj svako svakog ucenjuje. To nije dobro za vladavinu prava. 
Mi moramo napraviti mehanizam, prihvatiti standarde, praćenje i izveštavanje domaće i međunarodne javnosti i institucija, o ugrožavanju ljudskih prava i sloboda, o porastu radikalizacije javnog i političkog života, kao i o pojavama nasilja, torture i ostalo, o standardima saveta Evrope, UN i Evropske komisije. To su mehanizmi koji nisu korišćeni čak i u doba vanrednog stanja, protivustavno zavedenog tokom pandemije. Takav primer diskriminacije nije spomenut u UN. 
Na nama je da probamo da to uspostavimo. Kako? 
Mnogo toga bi trebalo da rade nezavisne institucije, trebalo bi to da radi poverenik za informacije, poverenik za ravnopravnost, trebalo bi da rade instituti za patologiju, Ustavni sud. Nama je neophodna saradnja, umrežavanje tih organizacija civilnog društva koji se time bave, stručnjaka i naravno i na jedan organizovaniji način pružiti psihološku pravnu pomoć. Pravna pomoć se isto pretvorila u biznis i promociju. Mi nemamo call centar. Advokati su neki dali i tu je sistem najbolje uspostavljen za advokatsku pomoć. Pravno-psihološka podrška je jako važna. 
Završavam, to što nama predstoji treba da se ponašamo kao vlast. To što oni misle da mi ne znamo da postoji vanredno stanje, za nas postoji. Da to nismo radili '99. u toku bombardovanja, civilno društvo ne bi postojalo. Civilno društvo je u velikoj krizi i zbog toga ne očekujem nikakvu horizontalnu strukturu, nego da se nakon ovog sastanka dogovorimo kako ćemo mi to raditi, kako se podnosi izveštaj UN kad su vanredne situacije, i treba nam moćna međunarodna solidarnost. Nama treba internacionalizacija cele ove priče jer jedna stvar je očigledna - jer i ti koji danas deluju kao najgori i Vučić i Brnabić i te kako su osetljivi na međunarodne pritiske.
STEVAN LILIĆ - Ova strana je goloruka i nema nikakav mehanizam. Institucije vojska, policija su neefikasne, tužilaštvo ima taj potencijal da može da pokrene celu ovu stvar sa institucionalnog stanovišta. Dakle, mora da postoji neka tačka, jer ne može samo ovako da bude sa javnim glasom. Imamo više primera iz naše političke prošlosti, baš sa prelaznom vladom. Prelazna vlada je uspostavljena 25. oktobra. A imamo i situaciju u vezi sa procedurama tužilaštva. Nata Mesarović je bila prorežimski orijentisana ali je onda ona vodila postupak protiv Slobodana Miloševića i sudski je u našim sudovima utvrđeno da je on nalogodavac. I on je osuđen od strane našeg suda. Eto kako su mogući mehanizmi. 
Da li je međunarodna podrška izvesna, ne bih se baš mnogo oslonio na to nego bismo morali sami nekako da smislimo kako se taj javni glas pretvara u udarnu pesnicu.

SREĆKO ĐUKIĆ - Meni se čini da se srpsko društvo od 2020. godine kreće po istoj liniji po kojoj se kretalo 90-ih godina. Nije identično, ali neka kriva poređenja apsolutno postoje. Da li će zakonito doći do rata, pitanje je za sve nas, a i za one oko nas. Mislim da smo mi unutar sebe svesni da će biti rata, makar na dva sata - i bilo ga je, i opet će ga biti. Govorim u tezama. 
Mislim da naše okruženje nije svesno toga. Mi se nalazimo u Evropi, i oni toga nisu svesni. Jednim delom što oni dobijaju informacije takve kakve dobijaju. Diplomatama nek služi na čast ako zaista takve informacije šalju, a očito da šalju. A drugim delom, predsednik Srbije vešto sa njima radi. I da on celu tu situaciju prezentira kako on vidi i onako kako on hoće da je prezentira. Trebalo bi biti svestan toga. Što se tiče našeg srpskog društva, mislim da je moralni integritet uporediv sa 90-im godinama. Naravno, ima tamo i ratnog dela, ali nivo korupcije je neuporedivo veći. Moralni kredibilitet našeg društva je strašno narušen. Ono što vraća nadu su poruke koje se ovih dana emituju. U najvećem delu mladi. To mi daje nadu da ovo društvo ima budućnost, da može da iskorači u pravom smeru. 
Još jedan momenat, govori se o obojenim revolucijama - ima jedno staro pravilo: ako nemate svoju vojsku, hranićete tuđu vojsku; ako nemate svoju opoziciju, imaćete opoziciju spolja. Ali ono što hoću da kažem jeste da obojene revolucije nastaju kada se napusti model vlasti. Dakle, vratite model dolaska na vlast iz 2012. godine i neće biti obojenih revolucija.
Da se vratim na okruženje, ako mi unutar sebe ne možemo naći dijalog, ja sam uveren da nema dijaloga. Jedan od modela jeste da ponovo dođe Gonzales. Ono što je možda nekakva nada jeste da resetujemo našu demokratiju koju gradimo od 90-ih godina, da napravimo novi okrugli sto i da počnemo iznova da pravimo demokratiju i iznova da pravimo put za EU. Taj naš put u EU je toliko kompromitovan i pun problema i neizvestan.

SONJA BISERKO - Kad analiziramo ponašanje međunarodne zajednice u ovom trenutku, treba imati u vidu da su njihovi prioriteti pre svega geopolitički prioriteteti: potiskivanje ruskog uticaja u Srbiji, i u tom smislu  sankcionisanje NIS-a  ima dalekosežne posledice za njihovo delovanje. Mnogi ustupci koje je ova vlast pravila, poput potpisivanja raznih ekonomskih i vojnih aranžamana, smatraju se kao jedan vid integrisanja Srbije u zapadnu sferu. Jedan od glavnih ustupaka jeste i odustajanje od Kosova. Zato nema njihovih reakcija na studentske proteste koji su prodrmalo celo društvo. Da li će dalji razvoj situacije zahtevati i njihovo pozicioniranje tek treba videti. Za sada još uvek podržavaju Vučića.