Jesen - zima 2002	
  INTELEKTUALNA IZDAJA I BOSANSKOHERCEGOVAČKA MUKA	
  Keith DOUBT	

"Gospodo", reče on, "ja vas sve smatram svojom rodbinom i porodicom i sugrađanima po prirodi, a ne po običaju. Slično je po prirodi srodno sličnom, ali običaj, taj tiranin čovječanstva, nad prirodom vrši veliko nasilje. Nama, koji razumijemo prirodu stvari, nama koji smo intelektualne vođe Grčke i koji smo sada upravo zbog te činjenice i okupljeni ovdje u Atini, centru i svetištu grčke mudrosti, u ovoj najljepšoj kući u gradu, bila bi sramota da ne ponudimo nešto vrijedno naše slave i da se upuštamo u prepirku poput najnižih slojeva ljudske vrste".
/Hippias u Protagori/

Daleko je, ustvari, lakše djelovati u uslovima tiranije nego što je misliti. 
Hannah Arendt, The Human Condition (Ljudsko stanje)

Oni koji porede Srbiju sa nacističkom Njemačkom i srbijanske socijaliste sa članovima nacističke stranke stidjet će se kada konačno puna istina o kompleksnim događajima na Balkanu iziđe na vidjelo. 
Mihailo Marković, 
Times Literary Supplement 
(Literarni dodatak u Timesu) 1993. 

Kakav je odnos između djela i života jednog intelektualca? Je li korektno mjeriti jedno drugim? Da li saznanje o tome kako je intelektualac ponizio svoje življenje doprinosi kritičkom razumijevanju djela intelektualca? Hoćemo li ovo dvoje držati odvojenim? Hoćemo li doživjeti neuspjeh ako ih ne razmatramo zajedno? 
U šezdesetim i sedamdesetim godinama, Mihailo Marković je bio dobro poznat kritički teoretičar po svojim djelima o humanizmu, društvenoj demokratiji, marksizmu i ljudskim pravima. Markovićeva biografija, prvo kao vojnika jugoslovenskog oslobodilačkog pokreta i oficira u Titovoj partizanskoj vojsci, ističe ga kao posebno inspirativnu ličnost među zapadnim ljevičarima. Marković je rođen 1923. godine i studirao je filozofiju u Beogradu, gdje je i doktorirao. Godine 1956. u Londonu dobija drugu titulu doktora nauka, gdje je studirao zajedno sa analitičkim filozofom A. J. Ayerom. Marković je postao vodeći član uredničkog odbora Praxisa i odbora Korčulanske ljetne škole, i prati ga glas izuzetnog učitelja. Godine 1975. srbijanski parlament optužuje Markovića i još sedmoricu akademika za političko zastranjivanje i uklanja ih sa položaja na Univerzitetu pod optužbom da vrše negativan uticaj na omladinu. Praxis je zabranjen, a ova grupa je postala poznata pod imenom Beogradska osmorka. Protesti američkih akademika kao što su bili Noam Chomsky, Daniel Bell i Stanley Hoffman nisu promijenili odluku Jugoslovenske vlade (Secor, 1999.)
Marković je dugo godina bio član Američkog udruženja filozofa, ali nije dobro poznat među članovima Američkog udruženja sociologa. Kao jedna od vodećih ličnosti u grupi Praxis, Marković je razvio svoju neovisnu, kritičku, humanističku verziju marksizma u ime društvene demokratije. U predgovoru Markovićevom djelu From Affluence to Praxis: Philosophy and Social Criticism (Od izobilja do praxisa: Filozofija i društvena kritika), Erich Fromm veliča Markovićevo djelo: 

Ovo djelo … nije lagano, niti je "hrana" za one koji vole pojednostavljene argumente. Ono je temeljito i iskreno, i ja se nadam da će biti interesantno mnogim ljudima koji su zasićeni "revolucionarnom" frazeologijom predstavljenom kao briljantne "reinterpretacije" Marxa. 
(Fromm, Marković, 1974, str. ix). 

Kao što se da vidjeti iz biografije na kraju ovoga priloga, Marković je objavio veliki broj djela. Objavljivao je eseje u velikom broju antologija; neki od njegovih urednika bili su Erich Fromm, Tom Rockmore, I.L. Horowitz, te nedavno Joseph H. Carens (1993). Dvije naučne knjige su posvetile naročitu pažnju Markovićevim djelima o praxisu, koji predstavlja Markovićevu humanističku, nemetafizičku reformulaciju Marxsovog koncepta bića-vrste. Te knjige su Gerson S. Sher, Praxis: Marxist Criticism and Dissent in Socialist Yugoslavia (Praxis: Marksistička kritika i razdor u Socijalističkoj Jugoslaviji) i David A. Crocker, Praxis and Democratic Socialism: The Critical Social Theory of Markovic and Stojanovic (Praxis i demokratski socijalizam: Kritička društvena teorija o Markoviću i Stojanoviću). Nedavne 1987. godine, u Beogradu je objavljen Festschrift za Markovića, koji je sadržavao i prilog Williama McBridea u vidu eseja pod naslovom "Markovic’s Philosophy and the Spirit of Community" (Markovićeva filozofija i duh zajednice), McBride, 1994. str. 444. 
Markovićev provokativan rad doveo je sedamdesetih godina do gubitka položaja na univerzitetu u Jugoslaviji, što je samo pojačalo njegov pozitivan ugled. Crocker daje sljedeći komentar o Markoviću i progonu njegovog kolege. 

Tragična ironija u vezi sa događajima u Jugoslaviji jeste to što upravo ova zemlja, koja je raskinula sa Staljinom i načinila važne korake prema nezavisnom i demokratskom socijalizmu, sada koristi staljinističke metode represije kritičke misli i otvorenog dijaloga, koji je nekada poštovala u praksi kao i u principu. 
(1981., str. 160)

Srbijanski filozof Miladin Životić je nedavno ironično aludirao na Markovićevu reputaciju među akademicima kao "kritičara svega postojećeg" (Životić, 1997.)
Marković je u nekoliko navrata bio gostujući profesor u SAD-u. Godine 1961.- 1962. dobio je stipendiju Fondacije Ford na Univerzitetu u Kaliforniji. U periodu 1967.- 1968. godine, predavao je na brojnim američkim univerzitetima i bio je gostujući profesor na Univerzitetu u Michiganu (1969. - 1970.), te dva puta na Univerzitetu u Pensilvaniji (1972. - 1973. i 1975. - 1976.). Marković je također bio gostujući prefesor na Haverford Collegeu, a za njegovo dovođenje na ovaj koledž zaslužan je bio Richard J. Bernstein, autor djela The Restructuring of Social and Political Theory (Restrukturiranje društvene i političke teorije), Habermas and Modernity (Habermas i suvremenost), i Hannah Arendt and the Jewish Question (Hannah Arendt i jevrejsko pitanje). Nakon zabrane Praxisa, Jürgen Habermas, Albrecht Wellmer i Richard Berstein poduzeli su zajedničke drugarske napore da pomognu Markoviću i njegovim kolegama. 
Osigurati svrgnutim disidentima novi, međunarodni forum za rad može samo donijeti dobro borbi za demokratski socijalizam, smatrali su zapadni filozofi. Zajedno sa Markovićem i Stojanovićem, oni su 1981. godine pokrenuli Praxis International. (Secor, 1999.)
Tragična ironija sada jeste to što je Marković, poznat među zapadnim ljevičarima koji su prema njemu izražavali svoje divljenje zbog kritike staljinističke političke prakse i poslije njegovoga političkoga progona, postao veliki sljedbenik Slobodana Miloševića, predsjednika Srbije, čija je politička ideologija i djelovanje veoma slična Staljinovoj sramotnoj ostavštini. Kako je Marković mogao udružiti snage sa reinkarnacijom svoje političke kobi? Vrijedilo bi zaustaviti se malo na analizi Markovićeve uloge kao bliskog savjetnika staljinističkog vođe Srbije, Miloševića. Spomenut ću tri različita izvora za ilustriranje Markovićevog osobnog angažmana na raspadu bivše Jugoslavije i rađanju srbijanskog nacionalizma. 
U knjizi The Destruction of Yugoslavia: Tracking the Break-up 1980-92 (Rušenje Jugoslavije: Praćenje raspada 1980. – 92.), Branka Magaš uvodi ključnu ulogu koju je odigrao Marković. 

Sjećam se straha koji sam osjetila kad sam vidjela potpis Mihaila Markovića … na ovoj peticiji (antialbanska peticija iz januara 1986.), straha koji je nastao kad sam shvatila da takvo klicanje nacionalizmu srbijanske progresivne inteligencije znači da nam je građanski rat zapisan u kartama. 
(Magaš, 1993., str. 4.)

Marković je postao ne pasivni posmatrač, nego važan igrač u usponu Miloševića na vlast. Marković je pomagao na usmjeravanju svojih sunarodnika Srba pravo u ralje nacionalizma. On je postao ključni ideolog za Miloševića. 
Ovo neočekivano, i zaista zapanjujuće svrstavanje urednika Praxisa na stranu nacionalizma prouzrokovalo je veliko zaprepaštenje među njegovim prijateljima i simpatizerima, jer ono označava potpuni raskid sa političkom i filozofskom tradicijom koju je zastupao ovaj list. (Magaš, 1993. str. 52.)
Uloga koju je Marković odigrao za beogradski režim, koji se sada optužuje za genocid i zločin protiv čovječnosti, ne smije se potcijeniti. 
Mihailo Marković, koji je kako se utvrdilo bio jedan od autora gore spomenutog Memoranduma, 1990. godine postao je potpredsjednik Miloševićeve Socijalističke partije Srbije, i velika pokora raznolikih ne-Srba i srpskih "nacionalnih neprijatelja": Slovenaca, Hrvata i Albanaca; srbijanskih studenata koji su zahtijevali demokraciju; aktivista za mir i onih koji su izbjegavali služenje vojnog roka; istaknutih članova srbijanske opozicije. (Magaš, 1993. str. 4.)

Kako je moguće riješiti ovo protuslovlje između Markovićevog djela o slobodi i ljudskim pravima i fašističkog djelovanja u ime srbijanskog nacionalizma i etničkog čišćenja? U ovim kontrastnim biografijama postoji jedan čovjek. Joseph H. Carens je 1993. godine objavio antologiju pod naslovom Democracy and Possessive Individualism: The Intellectual Legacy of C. B. Macpherson (Demokracija i posesivni individualizam: Intelektualno naslijeđe C.B. Macphersona), u kojoj se nalazi Markovićev esej prezentiran na jednoj konferenciji nedavne 1989. godine. U svom komentaru objavljenom u Times Literary Supplementu pod naslovom "Scholarship and Ethnic Cleansing " (Nauka i etničko čišćenje) Carens se bori sa idejom da li da isključi Markovićev esej u svjetlu njegovih političkih aktivnosti u Srbiji ili da ne kaže ništa i jednostavno ga objavi bez komentara. 

Osjećam obavezu da ne smijem nijemo preći preko očigledne kontradikcije između teorije koju je jedan od članova - Mihailo Marković – zastupao ovdje i prakse koju je provodio kao politička ličnost u Srbiji danas … Marković je davno zastupao tezu da socijalizam mora poštovati demokratiju i ljudska prava. On je bio žestoko kažnjen za zauzimanje ovakvog stava u Jugoslaviji… Kako možemo pomiriti ove izvrsne misli i ove principijelne stavove sa činjenicom da je Mihailo Marković od 1990. do novembra 1992. godine bio na funkciji potpredsjednika Socijalističke partije Srbije? Ova partija je vladajuća partija u Srbiji; partija čiji je predsjednik Slobodan Milošević, politički vođa Srbije. Miloševićev režim je promovirao upravo onu vrstu ekstremnog i zloćudnog nacionalizma koji se izražavao kroz nasilje i vojnu agresiju. (Carens, 1993. str. 15.)

U istom članku Marković je dao i odgovor kojemu ćemo se brzo vratiti. 
Na kraju, vrijedno je spomenuti i što je nedavno napisao Nebojša Popov, Markovićev kolega po filozofiji i član Beogradske osmorke, o političkoj aktivnosti Markovića u Beogradu. 
Da bi ironija bila veća, nekadašnji kritičar represije protiv nauke i univerziteta i član Akademije Mihailo Marković zauzima posebno istaknuto mjesto u zatomljavanju autonomije univerziteta. Kao potpredsjednik vladajuće stranke (SPS) našao se na poziciji predsjednika Univerzitetskog vijeća upravo u vrijeme kada je … vlada postala glavni akter u procesu odlučivanja, a Vijeće pseudo-univerzitetsko tijelo. 
(Popov, 2000, str. 324.)

Zbog čega se Marković tako žestoko okrenuo protiv principa sopstvenog rada, posebno imajući u vidu njegove mnoge prijatelje ljevičare širom zapadnog svijeta? Da li se Marković zaboravio? Da li je ikada sebe poznavao? Ima li ičega u Markovićevom djelu što bi sugeriralo takav zaokret? Markovićevo djelo, pak, sugerira da bi on bio posljednji intelektualac koji bi se angažovao i pružio podršku fašističkoj, genocidnoj agresiji Srbije na njene susjede u bivšoj Jugoslaviji. 
Obratite pažnju na dvostruki jezik koji Marković koristi u intervjuu za New York Times, pod naslovom "Neka vrsta ‘super Srbina’ spašava srbijansku politiku", iz 1992. godine. 

Dok je Bosna bila dio Jugoslavije, tamo smo imali vojsku, što je značilo da smo mogli kontrolirati ono što su radili tamošnji Srbi. Međutim, sada kada je svijet priznao Bosnu kao nezavisnu državu i kada smo mi povukli našu vojsku, bosanski Srbi sebe smatraju autonomnim. Više im ne možemo izdavati naređenja." 
NYT. 

"Neka vrsta ‘super Srbina’ spašava srbijansku politiku", Stephen Kinzer, 26. avgust 1992. godine. 
Ovdje Marković koristi trik koji je koristio Milošević za stalno podsticanje nasilja i etničkog čišćenje u Bosni. Marković se koristi lažnom distinkcijom kao da je istinita. Vojska koju Marković spominje nikada nije povučena; Milošević joj je samo dao drugi naziv. Pogledajte sada jedan kontrastni pogled na istu stvar. 

Pod intenzivnim među-narodnim pritiskom, Beograd je izdao naređenje da se JNA povuče iz Bosne… Međutim, povlačenje vojske je bilo samo kozmetičko, jer je do sada većina oficira i vojnika raspoređenih u Bosni bila iz tih krajeva. Oni se nisu povlačili. Beograd ih je transformirao u vojsku bosanskih Srba koja je brojala 80.000 vojnika. Ova vojska je naslijedila oružje i municiju koju je JNA ostavila iza sebe nakon "povlačenja".
(Silber & Little, 1995. str. 243.-44.)

Kao što Silber i Little objašnjavaju, jugoslovenski generali iz stare jugocentričke oficirske škole, koji nisu bili naklonjeni srbijanskom nacionalizmu, bili su prvi koji su uklonjeni iz vojske. Imajući u vidu ove činjenice, kojih je Marković bio potpino svjestan, šta onda znači to što kaže u intervjuu The New York Timesu 1992. godine "mi im ne možemo više izdavati naređenja"?
Pogledajte sada niz lažnih tvrdnji koje Marković daje u svom odgovoru na Carensove kritičke komentare uperene protiv njega u Times Literary Supplementu, spomenutom ranije. 

Cijeli svijet je bio šokiran užasnim slikama ljudi ubijenih u eksplozijama dok su čekali u redu za hljeb u ulici Vase Miskina u Sarajevu, krajem maja 1992. godine. Ovaj zločin je pripisan Srbima. To je bio osnovni razlog što je Vijeće sigurnosti UN-a uvelo sankcije protiv Jugoslavije 31. maja 1992. godine. Istina u vezi sa ovim događajem utvrđena je sa znatnim zakašnjenjem, zahvaljujući izvještaju kanadskog generala Mackenzieja, koji je u to vrijeme zapovijedao mirovnim snagama UN-a u Sarajevu. A istina je da su bosanski Muslimani bili ti koji su postavili mine koje su pobile sav taj nevini narod, uključujući i jedan broj Muslimana. To su uradili namjerno kako bi svalili krivicu na Srbe i satanizirali ih u očima cijelog svijeta. Malo kasnije dolaze priče o logorima u kojima su Srbi navodno držali desetine hiljada bosanskih muslimana – civila, žena i djece. Desetine delegacija, novinara i zaštitnika ljudskih prava pokušali su da potvrde ove optužbe – ali bez uspjeha. Nema takvih logora, ništa izuzev nekoliko centara za ratne zarobljenike, koji su u mnogo boljem stanju od logora u kojima Muslimani i Hrvati drže Srbe. Sljedeća priča, koju Joe Carens pominje na početku svoga članka, jeste ona gdje se opisuje sistematsko silovanje Muslimanki od strane bosanskih Srba … Niko više ne spominje brojeve. Cjelokupna priča zasniva se na prepričavanju … Ja čvrsto poričem da je bilo ikakvih sistematskih aktivnosti ove vrste. 
str. 16. 

U vrijeme kada je ovaj odgovor objavljen u Times Literary Supplementu, Marković je znao da veliki broj ljudi širom svijeta nije znao mnogo o događanjima u Bosni da bi mogao spoznati da on laže. Marković je znao da postoji velika šansa da mu čitaoci, čak i obrazovani čitaoci povjeruju, imajući u vidu njegov ugled u zapadnim akademskim krugovima. Marković je istovremeno znao da su njegovi demantiji samo to – demantiji. Njegovo neprihvatanje činjenica nije imalo nikakvu drugu svrhu osim skrivanja istine u cilju zaštite srpskih nacionalista od osude svijeta. Dajući ovakve komentare, Marković postaje saučesnik u zlu. On je sam pripravio toksični cinizam koji hrani srbijanski nacionalizam i pomaže da se proširi u cijelom svijetu. 
Da li je korektno mjeriti sada Markovićev sadašnji život njegovim prošlim djelima? Da li znanje o tome kako Marković djeluje u ime srbijanskog nacionalizma i njegove genocidne agresije na bivše sugrađane i kolege uvodi kritičko spoznavanje njegovog teoretskog rada na humanizmu i marksističkoj teoriji? Razmotrimo ove dvije mogućnosti. S jedne strane, da li je Marković izdao svoje prvobitne principe kao marksista humanista? Da li je zaboravio ideje integriteta koje je artikulirao u svome ranijem radu? Ako je ovo istinito, da li kritika Markovićevog političkog ponašanja postaje prešutno odobravanje njegovog prošlog rada? Da li je Marković jednostavno otpadnik sopstvenog djela? S druge strane, ima li nešto u Markovićevom djelu što nam omogućava da predvidimo njegovu kasniju političku aktivnost? Ako je ovo istina, kako to da je zapadni marksisti, oni kojima je Marković bio drag, nisu shvatili? Ima li šta da se shvati? Ako ima, šta je to? 
Na osnovu kojeg principa znanja kritička teorija izmiče sireni sofizma? Ako želimo da kritička teorija ostane održiv projekat u društvenim naukama, ne mora li ona onda pouzdano raspoznavati sirenu sofizma? U ovoj fazi može se reći da tradicija kritičke teorije upada u zamku Markovićeve priče na osnovu sopstvenog pitanja. Šta znači govoriti s autoritetom? Kritička teorija tvrdi da pouzdano može dati odgovor na ovo pitanje, ali Markovićev život kao kritičkog teoretičara osporava ovu tvdnju. Upečatljiva tišina svakog kritičkog teoretičara po ovom pitanju, od kojih je nekolicina znala Markovića osobno, predstavlja neefikasan odgovor. 
Šta da se radi? Možda su teolozi u pravu kada kažu da samo Bog može suditi Markovićevoj duši. Ipak, mi možemo prepoznati Markovićevu izdaju etičkih principa. Možemo potanko navesti historijat njegove izdaje, i možemo zgrabiti tu prošlost kao priliku za razmišljanje o granicama kritičke teorije kao moralno opredijeljenog oblika društvenog preispitivanja. Genocid je možda neadekvatan termin da se opiše aktivnost "etničkog čišćenja" u Bosni. "Sociocid", ovaj neologizam, možda je precizniji termin za opisivanje onoga što se desilo u Bosni. Svrha etničkog čišćenja bila je da se ubije jedna živopisna kultura i jedno funkcionalno društvo. S jedne strane, Markovićevo društveno teoretiziranje izgleda da ilustrira biofilički stav prema društvu i humanosti; s druge strane, njegovo političko djelovanje u ime etničkog čišćenja ilustrira nekrofilički stav prema zajednicama i ljudskim bićima koja u njima žive. 
Markovićeva izdaja suprotstavlja se kritičkoj teoriji. Kritički teoretičari, pogotovo oni koji su poznavali i podržavali Markovića, treba da se posvete ovom izazovu. Nekolicina čak nastavlja podržavati Markovića (McBride, 1994. str. 444.). Šta zapadni marksisti propuštaju kada podržavaju i promoviraju Markovićev rad o humanizmu i marksizmu? Šta zapadni marksisti treba da spoznaju kao problematično ne samo u Markovićevom radu nego i u njihovom srodnom djelu? 
Ja ću sada istaknuti neke selektivne aspekte Markovićevog rada na praxisu na koje se treba vratiti i kritički ih razmotriti. Trenutno se ne možemo baviti formulira-njem ovih činjenica u sistematsku kritiku. Međutim, izlaže se argument da Markovićevo teoretiziranje predstavlja dekonstruktivno čitanje Marksovog koncepta bića-vrste; njegovo teoretiziranje izmiče zahtjevima dijalektičkog zaključivanja i nedostaje mu hrabrost da se posveti transcedentalnim posljedicama ljudskog razmišljanja. 
Prisjetimo se prvo Marxovog sopstvenog pisanja o biću-vrsti i krajnjoj svrsi rada. 

Životinja oblikuje stvari samo prema standardima i potrebama vrste kojoj pripada, dok čovjek zna kako da proizvodi prema mjeri svake vrste i zna kako da svuda primijeni njen inherentan standard na predmet; čovjek tako oblikuje stvari i prema zakonima ljepote. Na taj se način radom nad objektivnim svijetom čovjek zapravo potvrđuje kao biće-vrsta. Ova proizvodnja je njegov aktivni život-vrsta. Kroz tu proizvodnju, priroda izgleda kao njegov rad i stvarnost. Predmet rada je, dakle, opredmećenje života-vrste čovjeka; jer on se duplicira ne samo inelektualno, u svom umu, nego i aktivno u stvarnosti, te tako može pogledati u svoju sliku u svijetu koji je stvorio. Prema tome, kada otuđeni rad od čovjeka otrgne predmet njegove proizvodnje, on od njega trga i njegov život-vrstu, istinsku predmetnost njegove vrste, pretvarajući na taj način prednost koju on ima nad životinjama u nedostatak, budući da se od njega trga njegovo neorgansko tijelo, priroda. 
(Marx, 2000. str. 9.)

Koja je prednost čovjeka nad životinjama? Dok životinja oblikuje stvari prema standardima i potrebama vrste kojoj pripada, čovjek zna kako da "proizvodi prema mjeri svake vrste i zna kako da svuda primijeni njen inherentan standard na predmet". Univerzalnost i sloboda odlikuju čovjekovo biće-vrstu. Pitanje je u kojoj mjeri, i da li uopće, Marković zadržava ovaj pojam unutar marksističke tradicije? 
Na prvi pogled se čini da Markovićev pojam praxisa potvrđuje pojam bića-vrste iz Marxovih ranih radova. Kako David Crocker primjećuje, "Marković koristi "praxis" za formuliranje vizije dobrog ili idealnog ljudskog života, života optimalne samo-realizacije i istinskog postignuća" (1970, str. 3.). Praxis je vodeći princip na osnovu kojeg Marković artikulira ideale slobode, jednakosti, pravednosti i zajednice. On je konačno, Marković tvrdi, temelj demokratskog socijalizma. 
Međutim, Marković odvaja praxis od Marxovog prvobitnog pojma bića-vrste u tom smislu što je praxis za Markovića odvojen od produktivnog rada i neophodni odnos prema objektivnom svijetu. Marković naziva praxis idealnom ljudskom aktivnošću. Praxis, Marković kaže, isključivo služi ljudskoj vrsti; praxis oblikuje stvari prema standardima i potrebama čovjeka i žene; i za Markovića, ovaj ekskluzivitet je ono što razlikuje čovjeka i ženu od životinja. 
Pogledajte kako je proble-matično i redukcionističko Markovićevo teoretiziranje. Marx piše: 

Životinja oblikuje stvari samo prema standardima i potrebama vrste kojoj pripada, dok čovjek zna kako da proizvodi prema mjeri svake vrste i zna kako da svuda primijeni njen inherentan standard na predmet; čovjek tako oblikuje stvari i prema zakonima ljepote". Marković sada tvrdi je praxis način da se objasni kako čovjek oblikuje stvari prema standardima i potrebama vrste kojoj pripada. A to je, prema Markoviću, da čovjek oblikuje stvari na isti način kao životinja. 

Pogledajte također kako eliminiranjem pojma neophodnosti u odnosu žene i čovjeka prema objektivnom svijetu Marković osigurava lažni osjećaj slobode i kreativnosti. Marx kaže, "Na taj se način radom nad objektivnim svijetom čovjek zapravo potvrđuje kao biće-vrsta". Marković kaže da je idealna ljudska praksa neovisna od neophodnosti rada nad objektivnim svijetom. Može li se biće-vrsta realizirati neovisno od prirode? U kojem stepenu Marković briše osnovnu prednost čovjeka nad životinjom negirajući suštinsku sličnost čovjeka sa životinjom? Da li se Markovićeva ideja praxisa zasnova na ozbiljnom nerazumijevanju Marxovog pojma bića-vrste? U kojem stepenu Marković vrši regresiju u ono što bi Marx mogao nazvati buržoaskim konceptom rada i lažnom idejom slobode, i zašto zapadni marksisti nisu prišli kritici ove osobine Markovićevog rada? 
Markovićev prikaz praxisa je nevjerovatno analogan drevnom sofističkom prikazu vrline. Crocker nam pomaže da se počnemo baviti ovim pitanjem. 

Umjesto da bude osnovni princip iz koga se izvode, opravdavaju ili objašnjavaju šest karaktera, koncept praxisa se definira - i predstavlja njenu verbalnu kraticu – radnjom kojom se realizira šest karaktera. Ipak, ovaj pluralizam normativnih principa je posebne vrste, jer radnja ne može biti praxis osim ako se svih šest principa ne realiziraju zajedno, a Marković namjerava da svih šest principa definira na takav način da je konflikt među njima konceptualno nemoguć. 
(Crocker, 1970. str. 11.)

Crocker kasnije pojašnjava. 
Marković vjeruje da je Maslow utvrdio i operativno definirao ove najbolje osobine ljudskih bića, kao što su otvorenost prema iskustvu, objektivnost, spontanost i sposobnost za ljubav, kao i njihove odgovarajuće subjektivne odnose, kao što su polet, samopouzdanje u prevazilaženju stresa i vedrina. Štaviše, ove operativne definicije, tvrdi Marković, postignute su bez derivacije iz višeg reda normativnog principa. 
(1970. str. 29.)

Kao što Marković definira šest optimalnih karaktera ljudske prirode, sofist Protagora u Platonovom dijalogu razmatra odnos između različitih vrlina. Ono što je interesantno nije to da li se Markovićeva empirijska lista podudara sa Protagorinom metafizičkom listom; interesantno je to da je Markovićev i Protagorin smisao za odnos između različitih elemenata na njihovim listama uporediv. 
Sokrat pita Protagoru koji je odnos između vrline i posebnih vrlina kao što su hrabrost, umjerenost i pravednost. Protagora odgovara da je vrlina jedna a osobine o kojima on pita su njeni dijelovi. Marković bi odgovorio drugačije; on bi rekao da praxis nije jedan nego postoje samo njegovi dijelovi. To znači da praxis nije cjelina; on je zbir dijelova, nominalan naziv za zbir dijelova iz kojih se sastoji. Kao što Crocker kaže gore, "Ove operativne definicije", tvrdi Marković, "postignute su bez derivacije iz višeg reda normativnog principa". 
Sjetimo se da je Markovićevo razumijevanje Marxovog koncepta bića-vrste dekonstruktivno. Za Marxa je biće-vrsta cjelina; cjelina unutar koje ljudska bića predstav-
ljaju njene dijelove. Ljudska jedinstvenost je utemeljena u njihovom biću-vrsti, dok je rad aktivnost putem koje ljudi i žene uspostavljaju vezu sa tom jedinstvenošću kao cjelina a ne njen dio. Problem sa otuđenim radom je u tome što ljudi i žene uspostavljaju vezu sa njihovim bićem-vrstom kao dio, a ne kao cjelina. Može li se Marković izjašnjavati o problemu otuđenog rada kada ni sam ne razumije pozitivne principe od kojih otuđeni rad odstupa? 
Interesantno je primijetiti kako Marković i Protagora teoretiziraju o sličnom odnosu između dijelova njihove dvije liste. Sokrat pita Protagoru kako su različite vrline dio cjeline - dio vrline. Da li su one dijelovi cjeline kao dijelovi lica – usta, nos, oči i uši – ili su kao dijelovi grudve zlata, koji se ne razlikuju jedan od drugog ili od cjeline, osim po veličini? U prvom slučaju, dio, recimo pravednost ili umjerenost, ima potpuno odvojenu funkciju i ne liči na ostale dijelove, niti čak na cjelinu. Svaki dio ima potpuno odvojen karakter i funkciju. Protagora, kao preteča modernog mišljenja, odgovara da su različite vrline dijelovi kao u prvom primjeru, to jest, kao dijelovi lica. Pravednost je, recimo, kao usta, umjerenost kao uši, krepost kao nos, itd. Tako su pravednost i umjerenost različiti jedno od drugog na isti način kao što su različiti usta i uši. 
Kasnije Sokrat pita Protagoru da li se i dvije vrline - pravednost i svetost - razlikuju jedna od druge i od cjeline, što će reći, može li se biti pravedan a ne svet, ili svet ali ne i pravedan. Ovdje Protagora nevoljko ponovo razmatra svoju poziciju. 
Markovićevo zaključivanje je kao Protagorino. Za Markovića je odnos između šest optimalnih karaktera praxisa qua idealne ljudske prirode striktno pluralistički, kao dijelovi lica. Ovih šest karaktera, po Markoviću, su (1) namjernost, (2) sloboda i samoodređenje, (3) kreativnost, (4) društvenost, (5) racionalnost i (6) individualna samorealizacija. Za Markovića ne postoji cjelina koja obuhvata ovih šest karaktera. Oni nisu kao komadi zlata koji se razlikuju jedni od drugih i cjeline samo po veličini. Marković odbacuje ideju da su oni dijelovi cjeline, osim kao dijelovi čiji zbir predstavlja praxis. Kao što Crocker primjećuje, "norma praxisa i njegovi elementi se teoretski ne izvode nego izražavaju "fundamentalnu dugoročnu praktičnu orijentaciju prema životu". (1970. str. 24.)
Crocker ističe da u Markovićevom djelu nema normativne vodilje u okviru pojma praxisa. Marković se također nada da se posebni dijelovi praxisa mogu podudarati bez konceptualnog konflikta, ali ovo je teško zamisliti. Ova vrsta teoretiziranja nagovještava opredjeljenje za neodgovornost i dvoličnost, koje Marković koristi za potporu i promicanje genocida u Bosni i na Kosovu. Posebni dijelovi praxisa se bez konceptualnog konflikta mogu podudarati jedino utoliko ukoliko ne postoji koncept u kojem i iz kojeg se mogu podudarati. Kod Markovića, nečija praksa može ilustrirati namjernost ali ne i kreativnost, društvenost, ali ne i racionalnost ili individualnu samorealizaciju. Ovih primjera ima u beskraj. Stvar je u tome što je teško vidjeti da je Markovićev pojam onoga što predstavlja dobru praksu išta drugo osim haosa, ako se ovih šest optimalnih karaktera koji sačinjavaju Markovićev koncept praxisa kao idealne ljudske aktivnosti ne posmatraju tako da se podudaraju kao cjelina. Teško je vidjeti da Markovićevo teoretiziranje ilustrira išta drugo osim dvoličnosti. 

S engleskog preveo: 
Ale Ljubunčić

Bibliografija:

Benda, Julien. [1928] 1955. The Betrayal of the Intellectuals. Boston: The Beacon Press.
Bernstein, Richard J. 1982. "From Hermeneutics to Praxis." Review of Metaphysics 35:823-846.
Brym, Robert J. 1987. "The Political Sociology of Intellectuals: A Critique and a Proposal." Pp. 199-209 in Intellectuals in Liberal Democracies: Political Influence and Social Involvement, edited by A. G. Gagnon. New York: Praeger. 
Carens, Joseph H. Democracy and Possessive Individualism: The Intellectual legacy of C. B. Macpherson. Albany, NY: State University of New York Press, 1993. 
Crocker, David A. 1983. Praxis and Democratic Socialism: The Critical Theory of Markovic and Stojanovic. New Jersey: Humanities Press. 
Crocker, David A. 1981. "Markovic on Critical Social Theory and Human Nature." Pp. 157-181 in Marxism and the Good Society, edited by J. P. Burke. Cambridge: Cambridge University Press.
Crocker, David A. 1977. " Markovic’s Concept of Praxis as Norm." Inquiry 20:1-43. 
Donoso, Anton. 1980. "The Notion of Man in Kolakowski, Kosik, and Markovic." Studies in Soviet Thought 21:387-398.
Donoso, Anton. 1979. "The Notion of Freedom in Sartre, Kolakowski, Markovic and Kosik." Philosophy Today 23:113-127.
Doubt, Keith. 2000. Sociology after Bosnia and Kosovo: Recovering Justice. Lanham: Rowman & Littlefield Press. 
Eisenstadt, S. N. 1987. "Intellectuals and Political Elites." Pp. 157-165 in Intellectuals in Liberal Democracies: Political Influence and Social Involvement, edited by A. G. Gagnon. New York: Praeger. 
Eyerman, Ron, ed. 1987. Intellectuals, Universities, and the State in Western Modern Societies. Berkeley: University of California Press.
Feuer, Lewis Samuel. 1975. Ideology and the Ideologists. New York: Harper & Row.
Fink, Leon, Stephen T. Leonard, and Donald M. Reid, eds. 1996. Intellectuals and Public Life: Between Radicalism and Reform. Ithaca, NY: Cornell University Press. 
Geller, Ernest. 1990. "La trahison de la trahison des clercs." Pp. 17-27 in The Political Responsibility of Intellectuals, edited by I. Maclean, A. Montefiore, and P. Winch. Cambridge: Cambridge University Press.
Konrad, George and Ivan Szelenyi. 1979. The Intellectuals on the Road to Class Power. Translated by A. Arato and R. E. Allen. New York: Harcourt Brace Jovanovich, Inc., and The Harvester Press Limited.
Lee, Michelle. 1986. "The End of an Era." Labor in Eastern Europe
Magaš, Branka. 1993. The Destruction of Yugoslavia: Tracking the Break-up 1980-92. London: Verso.
Marković, Mihailo. 1991. "The Meaning of Recent Changes in Eastern Europe." Praxis-International 213-223.
Marković, Mihailo. 1990. "The Tragedy of National Conflicts in ‘Real Socialism’: The Case of the Yugoslav Autonomous Province of Kosovo." Praxis-International 9:408-424.
Marković, Mihailo. 1988. "Person as a Unique Universal Social Being." Pp. 81-89 in Person and Society, edited by G. F. Mclean. Lanham, : University Press of America.
Marković, Mihailo. 1988. "The Critical Thought of Georg Lukacs." Pp. 14-29 in Lukács Today: Essays in Marxist Philosophy, edited by Tom Rockmore. Dordrecht: D. Reidel Publishing. 
Marković, Mihailo. 1988. "Political Rights versus Social Rights." Pp. 46-62 in Human Rights and the World’s Religions, edited by Leroy S. Rouner. Notre Dame, IN: University of Notre Dame Press. 
Marković, Mihailo. 1987. "Abraham Edel on the Method of Ethical Theory." Pp. 1-27 in Ethics, Science, and Democracy, edited by I. L. Horowitz. New Brunswick, NJ: Transaction.
Marković, Mihailo. 1986. "The Critical Thought of Gyorgy Lukacs." Praxis-International 6:82-94.
Marković, Mihailo. 1984. "The Language of Ideology." Synthese 59:69-88.
Marković, Mihailo. 1983. "The Idea of Critique in Social Theory." Praxis-International 3:108-120.
Marković, Mihailo. 1982. "Philosophical Foundations of Human Rights." Praxis-International 1:386-400.
Marković, Mihailo. 1980. "Historical Praxis as the Ground of Morality." Pp. 36-50 in Humanist Ethics, edited by M. B. Storer. Buffalo, NY: Prometheus.
Marković, Mihailo et al. 1978. "The Meaning of the Struggle for Civil and Human Rights." Telos 186-191.
Marković, Mihailo. 1977. "Person as a Unique Universal Social Being." Dialectics and Humanism 4:17-24.
Marković, Mihailo. 1974. The Contemporary Marx: Essays on Humanist Communism. Nottingham: Spokesman Books. 
Marković, Mihailo. 1974. From Affluence to Praxis: Philosophy and Social Criticism. Ann Arbor, MI: The University of Michigan Press.
Marković, Mihailo. 1973. "Women’s Liberation and Human Emancipation." Philosophical Forum (Boston) 5:145-167.
Marković, Mihailo. 1969. "The Basic Characteristics of Marxist Humanism." Humanist 29:19-23.
Marković, Mihailo. 1966. "Cause and Goal in History." Praxis 2:102-112.
Marković, Mihailo. 1966. "Humanism and Dialectic." Pp 84-97 in Socialist Humanism: An International Symposium, edited by Erich Fromm. Garden City, NY: Anchor Books. 
Marković, Mihailo & Gajo Petrovic ed. 1979. Praxis: Yugoslav Essays in the Philosophy and Methodology of the Social Sciences. Dordrecht: Reidel.
Marx, Karl. 2000. "Alienated Labor." In Social Theory: Roots and Branches: Readings, edited by Peter Kivisto. Los Angeles: Roxbury. 
McBride, William. 1994. "The Marxian Vision of a (Better) Possible Future: End of a Grand Illusion?" In Artifacts, Representations and Social Practice, edited by C. C. Gould. Dordrecht: Kluwer.
Montefiore, Alan. 1990. "The Political Responsibility of Intellectuals." Pp. 201-228 in The Political Responsibility of Intellectuals, edited by I. Maclean, A. Montefiore, and P. Winch. Cambridge: Cambridge University Press.
Popov, Nebojša, ed. 2000. The Road to War in Serbia: Trauma and Catharsis. Budapest: Central European University Press.
Rockmore, Thomas. 1979. "Kolakowski and Markovic on Stalinism." Philosophy and Social Criticism 6:309-326.
Sher, Gerson S. 1977. Praxis: Marxist Criticism and Dissent in Socialist Yugoslavia. Bloomington, IN: Indiana University Press. 
Said, Edward W. 1994. Representations of the Intellectual: The 1993 Reith Lectures. New York: Pantheon.
Secor, Laura. 1999. "Testaments Betrayed: Yugoslavian Intellectuals and the Road to War." Lingua Franca. <http://www.linguafranca.com/9909/testbet.html>
Shils, Edward. 1990. "Intellectuals and Responsibility." Pp. 257-306 in The Political Responsibility of Intellectuals, edited by I. Maclean, A. Montefiore, and P. Winch. Cambridge: Cambridge University Press.
Silber Laura & Little, Allan. 1996. Yugoslavia: Death of a Nation. New York: Penguin Books. 
Walzer, Michael. 1988. The Company of Critics: Social Criticism and Political Commitment in the Twentieth Century. New York: Basic Books, Inc.
Winch, Peter. 1990. "Introduction." Pp. 1-16 in The Political Responsibility of Intellectuals, edited by I. Maclean, A. Montefiore, and P. Winch. Cambridge: Cambridge University Press.
Životić, Miladin. 1997. Contra Bellum. Belgrade: The Belgrade Circle & Akapit.