Helsinški odbor za ljudska prava u Srbiji  organizovao je panel o trenutno najaktuelnijoj temi vezanoj za evroatlantske integracije Srbije. Tenzije na severu Kosova i poseta nemačke kancelarke Angele Merkel su dramatično otvorile pitanje spremnosti srpske političke elite da ispuni uslove za sticanje statusa kandidata za članstvo u EU.  
S obzirom da je reč o pitanju od ključnog značaja za budućnost Srbije, HOS je smatra da je neophodna šira društvena raspravu koja bi suzila prostor dosadašnjem monopolu u odlučivanju. Želja je HOS da ovim panelom da doprinos daljoj mobilizaciji barem onog dela javnosti, koji je i do sada iskazivao neupitnu evropsku orijentaciju.
Panel pod nazivom “Kosovo: test za evropsku opciju” održan je  6. septembra  2011, u Aeroklubu (Uzun Mirkova 4, Beograd)
Sonja Biserko, Helsinški odbor:
Srbija se nalazi u veoma delikatnoj I ozbiljnoj situaciji koja zahteva veoma brzu reakciju I mobilizaciju celog društva. Pre svega zato, što naša politička elita nije spremna da preuzme odgovornost za jasnu politiku koja bi uvažavala realnost Srbije I regiona.
Poseta Mekelove je pokazala koliko je još uvek fragilna proevropska orijentacija. Reakcije političara, medija i analitičara potvrđuju da  Beograd još uvek smatra da srpsko pitanje na Balkanu nije rešeno.
Poseta Merkelove je takođe potvrdila da SAD i EU zastupaju stav da su granice na Balkanu definitivno postavljene i da se od svih zemalja očekuje da ispune postavljene kriterijume za članstvo u EU.  Standard za članstvo, kako stvari sada stoje, je Hrvatska. 
Srbija je sama sebi od Kosova napravila najveću prepreku za normalno uključivanje u zapadnoevropske tokove. EU I SAD su poslali jasne poruke I tokom ovog leta da u ispunjavanje postavljenih kriterijuma spada i  normalizacija odnosa sa Kosovom.
Ukoliko Srbija ne shvati ozbiljno poruke koje je ovog leta dobila o nepromenjivosti granica na Balkanu, biće suočena sa novim situacijama koje će same po sebi dovesti do promene realnosti na terenu. Odsustvo pravnog okvira na severu Kosova legitimiše kriminalne i kompromitovane strukture koje imaju malo zajedničkog sa interesima i srpskog naroda i srpske države. 
Aktuelna vlast je propustila da u dijalogu Beograd-Priština  reši bar neke od pitanja koje je Merkelova naznačila. Nastavak dijaloga koji je održan 2. septembra u Briselu pokazuje das u mogući dogovori. Nažalost do njih dolazi samo pod pritiskom I u ekstremnim situacijama. Beograd mora da  pokaže spremnost da Kosovo tretira kao ravnopravnog partnera i time otvori put Srbije ka EU. Recimo, to znači da očuvanje srpske baštine na Kosovu nije moguće bez ravnopranog učeća Kosova na regionalnim skupovima poput ovog poslednjog pod okriljem UNESCO u Srbiji.
Polazeći od teške ekonomske i finansijske krize koja se nastavlja sa istim intenzitetom na svetskom nivou, Srbiji, ukoliko ne izabere evropski put,  preti izolacija ili, kako ističu neki srpski nacionalisti, da postane „izolovano ostrvo u EU“.
U procenjivanju uloge i značaja EU, kada je reč o Srbiji, važno je imati u vidu širi kontekst, kao i objektivnu procenu o tome kuda EU ide. To zbog toga što se i očekivana kandidatura Srbije treba posmatrati kao deo procesa u kome će se Srbija prilagođavati pravilima kompleksnog procesa evropskih integracija. 
Zato je važno da se u predizbornoj kampanji koja predstoji posveti više pažnje činjenici da će i sama Srbija sutra učestvovati u toj integraciji.  Nakon 20 izgubljenih godina i poraza nacionalne politike, bilo bi važno da sadašnja politička elita shvati da i Srbija najzad treba da preuzme odgovornost za učestvovanje u međunarodnim poslovima.
U tom smislu I civilno društvo, mediji, deo političke elite i drugi akteri treba da mobilišu društvo da oštro reaguje na  neadekvatno ponašanje aktuelne vlasti  kada je reč o evropskoj budućmosti Srbije. Ne sme se dozvoliti monopol u donošenju odluka ili odugovlačenje u ispunjavanju kriterija kada se radi o interesu svih grajana Srbije.
Ohrabrujuće je što građani imaju svest o tome da nije moguće vratiti Kosovo u granice Srbije i to treba da bude polazna tačka u  građenju konstruktivnog odnosa, istovremeno i prema Kosovu i prema Evropi.
I na kraju poruka Evrope jeste da oni žele zapadni Balkan u Eu, stabilan i sa sredjenim granicama.  Znači, isključivo na nama je odgovornost za ulazak u EU. Već imamo svu tehnićku i finansijsku pomoć EU.
Predrag Simić, profesor na Fakultetu političkih nauka:
 U poslednjem broju britanskog „Ekonomista“ autor Tom Džuda je poslao Srbiji poruku koja je bila vrlo jasna da Srbija može ući u EU bez Kosova ili može ne ući u EU bez Kosova i da je u ovom trenutku to izleda politika koja ako ne postoji konsenzus onda postoji volja dominantne većine unutar EU i, ne treba sumnjati, SAD. Prema tome, poruka je bar onoliko jasna koliko je bila poruka jasna nemačke kancelarke Angele Merker prilikom njene nedavne posete Beogradu. 
Mislim da se to dosta nezgodno poklopilo sa početkom izborne kampanje u Srbiji koja će po prirodi stvari uskovitlati strasti i nametnutni ponovo, posle toliko godina, Kosovo kao jedno od pitanja između kojeg će se barem stranke nacionalne i stranke evroske orijentacije deliti. Mislim da će u toj situaciji vrlo teško moći naći racionalni odgovor i racionalno postavljanje. Izgleda da su u Srbiji u ovom trenutku pomalo uloge promenjene jer partije poput Demokratske i one koje su bile članice demokratske opozicije Srbije i koje su upravo izvršile promene pre 11 godina da bi Srbiju povele u Evropu i oslobodile je balasti 90-ih pa i 80-ih godina, danas su praktično suočene sa ovom dilemom, način koji nije baš sasvim različit od toga kako su se vlasti 90-ih pa i 80-ih suočavale sa ovom dilemom. 
Možda ja apsurd što u ovom trenutku deo ovih birača i onih stranaka koje su bile pre 5. oktobra na suprotnoj strani, izgleda da u tom pogledu imaju i manje dilema nego što imaju vlasti. I zbog toga je mislim dobrodošao ovakav skup, odnosno razmena mišljenja na ovu temu, jer verovatno je da će se, sudeći prema najnovijim vestima, situacija na Kosovu vrlo brzo menjati, kao što se već vrlo brzo menja u poslednjih mesec dana. Mi već do kraja ovog meseca možemo očekivati i da sudove na severu Kosova preuzme EULEKS, da se nastave promene u tom pravcu i da tu praktično nema mnogo o čemu da se govori. 
Međutim, mislim da je za nas u ovom trenutku jako važna dilema koja može ostati ponovo skrivena iza teme kosovskog problema kao što je bila skrivena i poslednjih četvrt i više veka. Naime, mnogi birači, mnogi glasači danas se pitaju, javnost se pita, kako se moglo dogoditi da se Srbija koja je 25. jula ove godine privela kraju jedno vrlo tegobno poglavlje svojih odnosa sa Zapadom, saradnju sa Haškim tribunalom, istog dana suoči i sa drugim poglavljem podjednako, ako ne i težim, kosovskim pitanjem. 
Odogovor na to pitanje mislim da se mnogima od nas sam po sebi nameće. Jer naše dileme u odnosu spoljno-političke orijentacije Srbije, da li Srbija treba da prihvati evropsku orijentaciju sa svime što ona znači, čini mi se da nismo dali ni u poslednjih 11 godina. Najpre smo predugo oklevali da utvrdimo šta je to evropski put Srbije i da li on ima alternativu. Nasuprot onima koji su smatrali da ima alternativu u nekim dalekim zemljama i nekim dalekim prijateljima, su bili oni koji su govorili da EU nema alternativu pa smo onda često dolazili u situaciju da se pitamo da li su neki potezi bili baš sasvim evropski i da dođemo u situaciju u kojoj se često nalaze i građani drugih evropskih država, poput Francuza koji su maja 2005. glasali protiv evropskog ustava upravo zbog opozicije vlasti tadašnjeg predsednika.
Mislim da smo izgubili jako mnogo vremena i da je to deo odgovora na pitanje koje sam na početku postavio otkud to da se 25. jula nađemo u ovoj situaciji da smo pokušali da se Evropom bavimo a la kart. Drugim rečima, da sa menija evropske i evroatlantskih integracija biramo a la kart, znači ono što hoćemo i ono što nećemo. Ono što je činjenica i što možda stoji u pozadini dilema i neuspeha Srbije u ovom vremenu i ove dileme u ovom trenutku koja se najviše prepoznaje na Kosovu jeste da do sada ne postoji nijedna socijalistička zemlja koja je u EU stigla pre nego što je stigla u NATO, koja je u EU stigla pre nego što je svoj sistem vrednosti i na njemu izgrađen politički, ekonomski, socijalni i drugi sistem zasnovala na onom sistemu vrednosti koji je izgrađen upravo u tom evropskom i evroatlantskom području, i što bez obzira što će mnogi navesti da nam je čak i bivši američki ambasador Kameron Manter rekao pa ne morate ući u NATO pre EU možete i posle, ta činjenica je ostala i to je jedna od onih činjenica sa kojima se suočavamo.  
Prema tome, u ovom trenutku kad se bavimo Kosovom u velikom smo iskušenju da reagujemo na sled događaja koji će mnogi oceniti kao nepravednim, neopravdanim, ali na sled događaja koji nije uzrok, koji je posledica. Bilo bi jako štetno i pogrešno za Srbiju ukoliko bi svoje predstojeće mesece potrošila u raspravi oko toga ko je kriv, da li je EU od samog početka bila zabluda, da li za Srbiju ona zapravo i ne postoji kao alternativa, mislim da je to najveće iskušenje koga se plašimo i mi ovde a čini mi se i sam predsednik ove države kad je rekao da bi odustajanje od evroske orijenteracije bilo katastrofa za Srbiju. Jer Srbija nema jedno Kosovo, možda ga više i nema, Srbija ima mnogo Kosova. To smo prošle godine čuli čak i od onih koji mogu da o tome odlučuju i odustajenje od jednog jasno određenog evropskog puta koji čak ne mora da bude ni objašnjavan nekim nerazumljivim jezikom evrokratije, koji jednostavno odgovara onome što je interes ovog društva i želja većine stanovništva, pre svega većine mlade generacije koja jednostavno u ovom trenutku teško da može da prepozna drugu alternativu. 
Prema tome, ja bih ovo svoje izlaganje time zaključio, da pitanje Evropa ili Kosovo nije za nas pitanje. Za nas je pitanje da li Srbija može da postane moderna zemlja iz koje neće bežati samo Albanci i svi oni koji nisu Srbi, nego iz koje će bežati i mladi Srbi, i svi oni koji mogu da nađu sebi budućnost na drugom mestu, pitanje koje za Srbiju nije novo ukoliko ima i tog evroskepticizma u ovom trenutku a ima ga u izobilju danas na stranicama štampe i medija, ja mislim da čak i oni koji razmišljaju manje o evropskim a više o nacionalnim ne bi mogli da se osvrnu jer to se pitanje nije postavljalo u Srbiji početkom veka. Početkom veka Srbija je i te kako znala da postane evropska država i bila je evropska država. 
Mislim da tu više nije stvar linije podele između onoga što su neki nazvali evroforičama ili evroskepticima u Srbiji, mislim da je to u ovom trenutku pitanje funkcionisanja ove zemlje i kada je u pitanju ono što se događa na Kosovu ali i onoga što je za Kosovo važno, to je, ponavljam, pitanje sposobnosti zemlje da ostvari svoju modernizaciju i da postane barem onoliko moderno, efikasno, uspešno, na pravu i današnjim vrednostima zasnovanom društvu koje će imati svoje mesto. I tu se ne postavlja pitanje da li će Srbija postati članica 2019. ili ne znam koje druge, mislim da je u ovom trenutku pre svega bitno kada će Srbija biti u stanju da ispuni, pre svega opet haške kriterijume koji nemaju mnogo veze sa ovim aktuelnim političkim zbivanjima a koji su kondicio sine kva non toga da Srbija konačno postane jedno moderno evropsko društvo.
Boško Jakšić, novinar:

Pošto je izručila poslednja dva osumnjičena ratna zločinca tribunalu u Hagu, Srbija je očekivala da će dobiti zvanični status kandidata za pristupanje EU ove jeseni.
Međutim, burni događaji na severnom Kosovu i otvorena opaska nemačke kancelarke Angele Merkel da Beograd mora da “normalizuje odnose” sa svojom bivšom pokrajinom ako želi da se pridruži EU mnogo toga su promenili.

Merkelova je bila jasna, precizna i koncizna: ukidanje paralelnih institucija na severu, nastavak dijaloga i nesmetano delovanje Eulexa na čitavoj teritoriji Kosova.

Od Srbije se i dalje ne traži da prizna Kosovo. Odnosi EU i Srbije što se toga tiče i dalje počivaju na principu „slažemo se da se ne slažemo“.  Za EU je bitno da kroz dijalog integriše srpske institucije u Kosovo, bez njihovog ukidanja.

Dobro je što je to tako rečeno jer je time zatvoren prostor svestranom zavaravanju i širenju iluzija da mi možemo sve, i Kosovo i Evropu.

Jedna dilema je tako ukinuta, ali vlast je time dospela pred drugu dilemu: da li će nastaviti da koketira i podržava one snage koje smatraju da srpsko nacionalno pitanje nije rešeno, ili će se okrenuti opciji na kojoj je pobedila na izborima. 

Predsednik Boris Tadić, koji je pristupanje EU učinio vrhunskim prioritetom svoje vlade, ponovio je da je pitanje nezavisnosti Kosova “crvena linija” koju on ne bi mogao da pređe čak i kada bi to značilo da su planovi o članstvu u EU izbačeni iz koloseka.

Da li ćemo razmisliti o poruci najjače i najuticajnije članice EU, ili ćemo je olako svrstati u još jednu ucenu i ponižavanje Srbije?

Da li će Srbija uoči decembarskog izjašnjavanja EU o njenoj kandidaturi nastavitin da igra na podeli unutar UE oko Kosova? Suočavajući se sa rizikom da je Nemačka blokira ostavljajući Beogradu da likuje oko evropskog nejedinstva.

Budući da srpske vlasti daju tajne signale da je njihov krajnji cilj podela, odnosno, da zadrže severni deo u zamenu za priznavanje nezavisnosti ostatka – ukidanje paralelnih institucija bi značilo priznavanje da ne mogu da postignu svoj cilj.

Ako je taktika Beograda da pokaže da je vlast u Prištini nesposobna da deo Kosova severno od Ibra administrira u sklopu svoje države da li misli da će oni koji su priznali kosovsku nezavisnost odustati ili će, naprotiv, učiniti sve da pokažu da je to moguće?

Dokle ćemo umesto politike i diplomatije koje zastupaju nacionalne interese imati politiku i diplomatiju koja isključivo brine o partijskim interesima ostanka na vlasti?

Da li je ova zemlja uopšte definisala svoj nacionalni interes? 

Manevarski prostor Srbije je ozbiljno sužen, mada je to teško zaključiti po izjavama političara u javnosti. Sve se više zaoštrava nacionalistička retorika. Ultradesnica, koja se lutanjem vlasti ponovo vraća na scenu, raspoređuje se na severu Kosova .

Jedan broj naivnih i dalje polaže nade u Rusiju. “Međutim, ako ona nije zaštitila Srbe 1999, prilično je sumnjivo da će sad hteti to da radi”, citiram ruskog komentatora.

Da li je ovo poraz politike koja je temelje izgradila samo na sopstvenim željama a ne na realnim procenama i namerama onih koji, ako ništa drugo, odlučuju o tome da lu ćemo ući u EU ili ne.

Beograd je taj koji se – u vreme Koštuničine vlade – saglasio sa dolaskom Eulexa, ali sada preti da se s njim sukobi oko njegovog zadatka da razgradi paralelne tj. srpske institucije. Da li je i to još jedna pogrešna procena?

Takva politika doživela je poraz pred Međunarodnim sudom pravde u Hagu. Izgubila je i kada je računala da ćemo isporukom Mladića steći sva prava da tražimo kandidaturu i datum početka pregovora – prenebregla je da se ne radi o akontaciji već samo o ispunjenju davno prihvaćene obaveze.

Moram da podsetim da ni ratifikacija SSP-a nije završena. Kandidatura visi o koncu. Datum je gotovo apstrakcija. Čuju se glasovi da je – u slučaju da se Beograd odluči da ostane u svojoj poziciji - ili EU ili Kosovo - a to je odluka Beograda a ne Brisela – moguće da se Brisel odluči da pozove Kosovo pre Srbije u EU.

Šta Beograd sprema kao odgovor na situaciju koju je obećao Bajram Redžepi: da će institucije koje na Kosovu južno od Ibra finansira Srbija biti ukinute posle 1. novembra.

Da li ćemo nastaviti da slušamo samo sebe ili i druge, to postaje pitanje od sudbinske važnosti. Ali, bez obzira na sve, ovdašnji lideri neće moći da izbegnu da odgovore na pitanje da li Srbija ulazi u Evropsku uniju bez Kosova ili ne ulazi u Evropsku uniju bez Kosova.

Kosovo se ponovo vratilo kao prioritetna politička tema koja će političarima omogućiti da izbegnu da se bave ozbiljnim ekonomskim temama a za očekivati je jačanje „patriotske retorike“ jevtinog populizma što Srbiju objektivno udaljava od EU.

Promene politike do ozbora ne treba očekivati, jer poslednja godina pokazuje da zbog predizbornog kalkulantstva nema političke hrabrosti da se izađe pred narod i jasno kaže šta je prioritet ove vlasti. 

To znači da ovdašnja politička elita neće biti spremna da artikuliše želju naroda da živi bolje, već će – što je svakako lakše – manipulisati njegovim nacionalnim osećanjima. To na žalost znači i nov gubitak vremena.

Čedomir Jovanović, predsednik LDP:
Hvala organizatoru i drugim učesnicima i svima vama što smo zajedno zapravo formirali atmosferu u kojoj treba razgovarati o problemu u kojem se nalazi naše društvo. Ovo je, ja ne znam koja, konferencija na kojoj se mi srećemo i mislim da bi bilo važno kada bi pokušali da svako na svoj način formuliše jedan novi pristup pa makar na nivou analize situacije u kojoj se mi nalazimo. Mislim da je trenutak u kome je naše društvo danas bitno drugačiji od svih onih okolnosti u kojima smo se mi u prošlosti sretali, razgovarajući manje ili više u suštini o identičnim problemima. Mislim da treba razumeti kontekst u kom se Srbija nalazi. 
Mi smo, hteli to da budemo ili ne, odgovorni za to više ili manje, akteri kraja jedne epohe koje je isključivo obeležena iluzijama i zabludama. Mislim da su dve zablude tu najznačajnije. Prva, da je nacionalizam a ne modernizacija Srbije odgovor na čitav niz unutrašnjih problema sa kojima se naše društvo suočava, i druga zabluda je zapravo posledica uverenja da je dovoljno ratosiljati se Miloševića i na takav način staviti tačku na sve ono što Milošević simbolizuje, a 11 godina nakon Miloševića očiledno je da su uzroci mnogo dublji od politike koju je on personifikovao. Mislim da mi ne možemo da razgovaramo o Kosovu i o Evropi na način na koji se uobičajeno u Srbiji razgovara. Na jedan ili drugi način ideje koje simboliju Kosovo i one vrednosti koje simbolizuju evropsku politiku zapravo predstavljaju sredstva u obavljanju poslova koji su se u Srbiji u toj epohi realizovali. 
Zbog toga nije ispravna konstatacija da Srbija danas bira između Kosova i Evropske unije. Evropska unija je sredstvo za ostvarenje politike modernizacije zemlje, a Kosovo nije uslov za evropske integracije Srbije, nego samo jedan u nizu izuzetno ozbiljnih problema sa kojima se Srbija suočava u kontinuitetu. Šta je uzrok kosovskog problema, suprotstavljanje ili nemoć u poslovima modernizovanja našeg društva, pa se tokom 90-ih godina uzrok prepoznavao u nesposobnosti naše zemlje da modernizuje socijalističku Srbiju, a danas mi moramo konstatovati nemoć srpskog društva da modernizuje postmiloševićevsku Srbiju. Pa tako i dolazimo do tog paradoksa o kojem je govorio gospodin Simić konstatujući da smo mi zapravo mi taoci jedne nepravde jer smo taman sa neko menija skinuli Haški tribunal a neko nam je servirao Kosovo. Pa “haško” pitanje je posledica pogrešnog odgovora na kosovsko pitanje tokom 80-ih godina i zato mislim da nam je potrebno otrežnjenje i mnogo ozbiljniji pristup u rešavanju problema od onog sa kojim se trenutno suočavamo. 
Angela Merkel nije iznela samo svoj stav. Poruka Angele Merkel, mi je bar tako razumemo, zapravo govori o jednom novom stavu koji je formiran u zapadnom svetu u odnosu na naše društvo. Mi u toj inicijativi nemačke kancelarke porukama koje stižu iz Evrope u poslednjih nekoliko nedelja prepoznajemo jasnu konstataciju koja više ne govori o sumnji u potencijale Srbije da se modernizuje, nego o rešenosti da se problemi u kojima smo mi ključni akter rešavaju mimo Srbije tako što će se angažovati svi drugi osim onih koji Srbiju vode zbog toga što nisu sposobni da urade poslove za koje su prethodno preuzeli obaveze. Zato mislim da mi danas moramo na sto staviti ono što je suština problema a to je pitanje potencijala našeg društva da na drugačiji način rešava svoje probleme od onog koji je bio karakterističan za prethodnih 20 godina. Šta je sledeće Kosovo? Posle Dejtona smo bili uvereni da su svi problemi nastali raspadom bivše Jugoslavije rešeni. Posle 5. oktobra smo bili uvereni da su rešeni problemi koji su proizašli karaktera Miloševićeve Srbije. U 2011. godini mi nemamo pravo na tu vrstu zablude. 
Kosovo je posledica, a uzrok je ovde u Beogradu, u Srbiji, i zbog toga je licemerno govoriti o odbrani nacionalnih interesa ljudi koji na Kosovu žive a zapravo su taoci i prve žrtve politike koja je neodgovorna prema svakom životu. Imajući nešto tako u vidu mislim da je nedopustivo ponašanje ljudi koji danas vode ovu zemlju. Pozicije na kojima se nalaze su pozicije koje ih obavezuju. Ako nemaju snage da društvu kažu istinu, nemaju ni pravo da budu prepreka onima koji su tako nešto spremni da urade ili onima koji su eventualno sposobni da iz problema u kojima se Srbija nalazi koji je samo na izgled nerešiv pronađu izlaz. Ja ne mislim da je loše što nam se sve ovo desilo u zoru izborne kampanje, jer i one koji na izborima glasaju takođe treba suočiti sa jednom vrstom odgovornosti koje su bili pošteđeni prethodni 20 godina, a to je odgovornost koja proizilazi iz činjenice da su svesni ljudi odgovorni za sebe, za svoje porodice, za institucije u kojima se nalaze, kompanije u kojima rade, i da onda stoga imajući u vidu tu vrstu odgovornosti oni moraju biti angažovani i treba da deluju. Svi u Srbiji vrlo dobro znaju koliko smo, kada o ovome govorimo na ovakav način mi u pravu. Ono što mislim da je prilika je zapravo činjenica da nikoga ne optužujemo i da smo spremni da pomognemo. Redosled poteza je jasan. 
Evropska unija nije ideja koja danas može pokrenuti Srbiju na onaj način na koji se Srbija mora pokrenuti upravo zbog toga što je ideja evopske Srbije  bespoštedno kompromitovana. Prethodnih 11 godina to je bio jedini pokretač takozvanih demokratskih procesa u našoj zemlji koji je toliko obesmišljen da mi danas i ne možemo ništa drugo da konstatujemo osim činjenice da je naše društvo demotivisano naspram te komesarske politike Brisela sa kojom se suočava zbog hira neke evropske administracije koja nema potrebni senzibilitet za našu srpsku muku. Zakon o javnoj svojini, zakon o restituciji, zakon o javnom privatnom partnerstvu, reforma pravosuđa, tržišna ekonomija, to su potrebe Srbije koje su lakše ostvarene kroz proces evropskih integracija i zbog toga na sto treba staviti ono što je suština navodne dileme koja se postavlja pred nas. Ne izbor između Kosova i Evrope nego izbor između agonije i bede koja ima svoje dno i mi smo vrlo blizu toga, i jednog racionalnog i jasnog društvenog preokreta u kome bi mi prvo znali šta su ciljevi naše zajednice, potom kojim se sredstvima oni ostvaruju, u kojim rokovima. I ako tako nešto formulišemo Kosovo prestaje da bude problem, Kosovo postaje šansa Srbije, Crna Gora prestaje da bude problem Srbije, ona je njena šansa. Mi smo dovde stigli u procesu razaranja regiona i način na koji smo došli nam govori o jedinom putu kojim iz problema možemo da izađemo. 
Do Brisela nećemo stići sa aerodroma u  Beogradu, do Brisela jedino možemo stići tako što ćemo promeniti sebe i na takav način i svet oko sebe. Sve drugo je suprotno interesima i ugrožava opstanak ove zajednice što je više nego jasno i stoga niko nema pravo da tako olako žonglira sa fundamentalnim vrednostima Srbije i na sebe da preuzima odgovornost poput predsednika Republike za eventualno nedobijanje kandidature, jer kandidatura, ponavljam, nije sama sebi cilj. Mi nemamo državu, ali nemamo ni politički sistem, ni ekonomski, ni obrazovni, socijalni, penzioni, medijski sistem. Nažalost, Srbija se raspada na onaj način na koji je jedino i mogla da se završi politika koja je zapravo bila toliko nesposobna da ishod i nije mogao biti sporan ni u jednom trenutku makar za nas i ovo nije iznenađenje. Ovo je kraj jedne zablude i što se pre društvo osvesti biće nam svima bolje i mislim da je naša obaveza da u tome budemo jednako angažovani kao u prošlosti, s tim što sada više nisu dovoljni ispravni stavovi i tumačenja nego se mora angažovano delovati, objasniti Evropi u čemu je značaj Srbije koja se menja u odnosu na očiglednu poruku da će se Srbija izolovati i prepustiti sama sebi.
Vuk Drašković, predsednik SPO:
Nemojmo se nimalo čuditi što se Srbija danas nalazi tu gde se nalazi, jer mi već duže od 20 godina živimo po srpskom Arhimedovom zakonu koji bi mogao ovako da glasi: Količina neznanja i gluposti potopljena u bunar istiskuje iz bunara istu toliku količinu znanja i mudrosti. Kad sam kao dete prvi put u onoj epskoj pesmi pročitao da je Miloš Obilić ubio 12.000 Turaka bio sam mnogo ljut  na Obilića jer sam bio ubeđen da ih je pobio malo. Odovorna državna politika međutim ne može se zasnivati ni na epovima ni na pesničkim metaforama i hiperbolama, ne može ni na antizapadnim, antivatikanskim, antiameričkim strastima, a ne može ni na autističnoj priči koja se nameće ovom narodu da Dunav izvire iz Crnog mora i uvire pod Švarcvaldom. 
Temelj naše državne kosovske politike sadržan je u stavu da čuvamo teritorijalni integritet i suverenitet Srbije nad Kosovom, da čuvamo ono što je izgubljeno, da čuvamo ono čega nema. U svim udžbenicima prava piše, i ovi koji izgovaraju ovu mantru kao zapovest državne i nacionalne politike to znaju, da država nije teritorija nego je država suverena vlast države nad određenom teritorijom a to znači vojna, policijska, zakonodavna, pravosudna, upravna i svaka druga vlast koja državi dopušta da na određenoj teritoriji čini ono što država hoće i želi. Dakle, to što je suverenitet oduzeto je Srbiji pre 12 godina i to svi u Srbiji znaju pa se pokušavaju domoći mantre koja se zove Rezolucija 1244 Saveta bezbednosti UN iako opet svi znaju da nam je taj suverenitet, ta efektivna, kompletna državna vlast nad Kosovom i Metohijom oduzeta upravo tom rezolucijom. Tom rezolucijom Srbiji je oduzet suverenitet nad Kosovom i Metohijom, a u početku samom dat jedan papir u kome se pominje suverenitet. Oduzet hleb, a data fotografija hleba kao zamena i šupalj smokvin list da pokrijemo golotinju. 
Ovo svi znamo, a pošto svi znamo i ne odustajemo od teze da Dumav izvire u Crnom moru, pa onda teče uz Evropu do Švarcvalda, mi smo ovu svoju autističnu državnu politiku dopunili takođe autističnim stavom o kosovskim institucijama države Srbije koje štite taj suverenitet i teritorijalni integritet. Te kosovske institucije države Srbije nalaze se uglavnom u Srbiji pa danas imate u Blacu, recimo, piše policijska stanica Peć, Prištinu su premestili u Niš, svašta je premešteno, katastri, pozorišta, muzeji, policijske stanice, opštinske skupštine, gradske skupštine, ceo aparat koji je Srbija imala na Kosovu dok je nad Kosovom imala suverenitet, 1999. je premešten u Srbiju i od tada mi živimo jednu autističnu stvarnost. 
I ne samo to, nego su i nekakve institucije na Kosovu takođe proglašene za institucije države Srbije. Južno od Ibra za poslednjih 12 godina održavani su mnogi lokalni izbori i na tim loklanim izborima koje je raspisivala vlada u Prištini Srbi su izabrali svoje srpske institucije, a Beograd izabrao državne paralelne institucije koje pomaže šakom i kapom. Iz Prištine, opština Priština sa oko 1.000 zaposlenih premeštena je u Gračanicu, a u toj Gračanici opet postoji srpska opština i opština koju je tamo inaugurisala država Srbija. To je taj državni suverenitet. Da završim i da postavi pitanje koji je učinak ove naše politike koja se vodi 12 godina diplomatskim putem da vratimo izgubljeni suverenitet na Kosovu? Učinak je sledeći, skoro sve države Evropske unije danas priznaju suverenitet Kosova nad Kosovom i pitanje je dana, nedostaju još samo četiri glasa, kada će taj suverenitet Kosova nad Kosovom priznati i većina članica Ujedinjenih nacija. Ovo su činjenice koje neće da vide samo slepi. 
Ove paralelne institucije države Srbije državu Srbiju godišnje koštaju iz budžeta između 400 i 600 miliona evra. Do pre godinu i po dana koštalo je i više jer je ova svest o očuvanju nečega što je izgubljeno i čega nema uporno plaćala i spoljni dug Kosova tvrdeći da i plaćam tog duga mi čuvamo suverenitet nad Kosovom. Četiri sto do 600 miliona evra a na celom Kosovu severno i južno od Ibra danas nema više od oko 120.000 Srba. Olovku u ruke, podelite i da se državna politika vodila pomoći Srbima na Kosovu, samo eto po tom, nazovite ga kako god hoćete egalističkom principu, da se 600 miliona evra razdeli na ravne časti svakom Srbinu na Kosovu, svaki Srbin bi na ravne časti godišnje od države Srbije dobijao po 4.000 evra, pa ako je u porodici desetoro dobijali bi 40.000 eura. Ne dobijaju ništa, sirotinja ne dobija ništa, a pare odlaze a ne zna se kud odlaze. Ne može da se uđe u trag tom novcu kud odlazi, o tome se ne vodi nikakva evidencija tako da ova odbrana preko institucija države Srbije nepostojećeg suvereniteta zapravo je svedena na bunar kriminala, rasipništva i ako hoćete pljačkanja države Srbije. U tom bunaru u kome nema vode ali ima mnogo meda su prsti ne naroda našeg na Kosovu i Metohiji, nego čelnih ljudi u mnogim političkim partijama, državnim strukturama, ovde u Srbiji i dole na Kosovu u tim paralelnih strukturama.
Sada da vidimo šta se to događa na severu Kosova. Facta, facta, non verba. Gospođa Merkel je kazala paralelne strukture. Nije tačno. Paralelne strukture su južno od Ibra. Severno od Ibra postoje ove institucije koje se zovu institucije države Srbije. Ali hajde da vidimo da li su to institucije države Srbije a drugih nema. Sva roba tobože namenjena svim Srbima na Kosovu i Metohiji koja ide iz Srbije oslobođena je PDV. Ona pređe administrativne prelaze na kojima nema nikakve kontrole na Jarinju i Brnjaku, a postoje kao što vidite i paralelni ilegalni švercerski prelazi, opere se na severu kao što se peru pare, i završi najčešće kod srpskih i albanskih preprodavaca. Tamo je pravni vakuum, tamo nema ničije policije i ničije vlasti. Da se danas snima film “Kazablanka” trebalo bi ga snimati na severu Kosova. To je raj za švercere. Tako da se te državne institucije na severu zapravo pojavljuju kao institucije nekontrolisanih švercerskih i kriminalnih ljudi i ljudi iz Miloševićevih tajnih policija koje su se dole skoncentrisale pa se njihova borba za očuvanje suvereniteta Srbije zapravo svodi na jedno – očuvanje šverca i kriminala i očuvanje sadašnjeg poretka koji im omogućava da pljačkaju državu Srbiju. Narod od toga nema ništa. 
Čuju se mišljenja da Ahtisarijev plan daje više Severu Kosova nego što danas Srbi na Severu Kosova imaju. To nije tačno. Ahtisarijev plan daje manje samo kriminalcima, švercerima i ovim strukturama iz državne bezbednosti. Ovo su činjenice koje se kriju od Srbije kao što se mnogo šta krije  od srpsko naroda. Da vidimo šta da radimo? Mislim da treba staviti tačku na politiku očuvanja teritorijalnog integriteta i suvereniteta Srbije na Kosovu. Diplomatija pokušava 12 godina da povrati suverenitet, u tome nije uspela i postoji još samo jedan način da se on povrati a to je rat, a valjda se svakome jasno da bi rat bio katastofalan i nepopravljiv ovoga puta. Kastastofalan i za Srbe na Kosovu, i za državu Srbiju, a mislim i za ceo srpski narod. Kad stvari ovako stoje jednostavno napustiti taj dosledni put kretanja kroz živi pesak, staviti tačku na tu politiku, to su interesi Srbije, to su interesi njenih građana. Formalno ne priznajući nezavisnost Kosova, formalno ne šaljući ambasadora Srbije sa akreditivnim pismima jer to od nas niko ne traži niti će tražiti, prihvatiti stvarnost da to Kosovo postoji, da je ono nama sused i to najbliži i posebni sused. Posebni zbog toga što je to jedina država na prostoru bivše Jugoslavije koja je nastala iz države Srbije, druge nisu. I sa tim Kosovom održavati svestrane ekonomske, trgovinske, kulturne i druge odnose na način na koji su te odnose održavale recimo dve nemačke države koje se nisu međusobno priznavale ili ih danas održavaju Kina i Tajvan. Dići ruke od paralelnih institucija, dići ruke od ovakvih državnih institucija na severu i okrenuti se srpskom narodu koji živi na Kosovu, njegovoj zaštiti, borbi za evropske standarde za njihova prava i evropske garancije u primeni tih prav i boriti se naravno za očuvanje i zaštitu srpske duhovne baštine na Kosovu.
Treće, bez oklevanja, prihvatiti nestatusni deo plana Martija Ahtisarija. Taj plan Martija Ahtisarija pregovarao sam kao ministar spoljnih poslova. Kad je Marti Ahtisari doneo taj plan u Beograd prvo je došao do ministra spoljnih poslova. Naravno sadržinu sam znao ali formalno je eto, kao, došao da to predstavi. Ja sam kao ministar spoljnih poslova na konferenciji za štampu koju smo imali Ahtisari i ja tada rekao, 95 odsto vašeg plana gospodine Ahtisari je jedan pošten, objektivan dokument koji bi možda malo još trebalo popraviti, doraditi i mislim da nema nijednoga razloga da mi ovaj plan ne prihvatimo. To sam rekao u funkciji ministra spoljnih poslova uz dodatak u jednom delu plana vi se bavite statusom Srbije jer baveći se spoljnim granicama Kosova i pretvarajući ih u državne vi ipak menjate spoljne granice države Srbije i bavite se njenim statusom a čini mi se da takav mandat niste dobili od generalnog sekretara UN. 
No, sada je ta stvar svršena, mi nestatusni deo treba da prihvatimo, to je zapravo replika onog plana Z-4 za Srbiju i Hrvatsku i on garantuje najširu temeljnu autonomiju za Srbe i južno i severno od Ibra. Srpske institucije, srpske opštine, srpsku policiju u tim opštinama, srpske prvostepene sudove u tim opštinama, zaštićene zone oko crkava i manastira, interesno povezivanje međusobno srpskih institucija i opština na Kosovu i njihovo isto takvo interesno povezivanje sa državom Srbijom, a za opštine na Severu predviđena je i regionalna autonomija. Da li ovo narod u Srbiji zna? Ne zna. Zašto ne zna? Zato što smo mi Ahisarijev plan odbacili u sred pregovora o Ahtisarijevom planu i time dolazim do poslednjega stava. 
Odnekud se poverovalo da u sred pregovora o budućem statusu Kosova koji je vodio Marti Ahtisari mi treba da proglasimo ustav Srbije, da u ustavu zakucamo konačno rešenje. I tako smo i postupili. Doneli smo ustav u sred tih pregovora što se nije smelo učiniti i u preambuli ustava napisali da je Kosovo pokrajina u sastavu suverene države Srbije. Ovakav stav doneli smo opet po načelima srpskog Arhimedovog zakona. Da bi ustav mogao proći najmanje 50 odsto birača moralo je da izađe na izbore, ispostavilo se da ih nema toliko ukoliko, država koja tvrdi da je Kosovo njena pokrajina, na izbore izađu svi građani Kosova pa je naš Vrhovni sud doneo rešenje da Albanci sa Kosova ne treba da budu u biračkim spiskovima za referendum jer oni nisu građani Srbije. Tako smo usvojili ustav po formuli srpskoga Arhimedovog zakona Kosovo je u Srbiji, ali ne i 92 odsto građana Kosova. Sada nam se taj ustav nameće kao vrhovna mantra i vrhovna obveza i prepreka da budemo razumni i da spašavamo državu od ove provalije ka kojom nam Srbija ide. Ja kažem ustav ne obavezuje, njegova preambula iz svega ovoga što sam rekao je neprimenjiva pravna norma, a mi smo još na prvoj godini prava učili da pravne neprimenjive norme nikog ne obavezuju. Ovakva preambula ustava posle svega, danas u ovakvoj stvarnosti jednako je logična kao da donesemo zakon Srbi imaju krila i moraju da lete.
Dragoljub Todorović, advokat:
Ja prihvatam sve navode uvodničara. Gospodin Simić je rekao da postoji neki euroskepticizam kod Srba. Ja mislim da to nije euroskepticizam nego mržnja, veliki otpor prema EU, znači sve strukture srpskog društva su protiv EU. I vlast. Videli smo Ivicu Dačića kako je histerično skakao, mahao rukama replicirajući kobajagi Tomi Nikoliću a u stvari se odnosi se na EU. Takvu mržnju ja nisam video, a pogotovo jedan političar, zamenik presednika vlade, ministar unutrašnjih poslova. Dalje, u opoziciji da ne govorimo o Koštunici, ne znam ko sve ne, onda  intelektualci, akademija, svi mediji, pisani, elektronski, sve je to protiv Zapada. Zapad je satanizovan, to je jedna patološka mržnja prema Zapadu tako da ovde biti vlast je najteža stvar. Ne možeš u Srbiji da budeš za evropske integracije kad su svi protiv Evrope. Evo sad sam pročitao, mislim da je to levičarska neka organizacija koja izdaje časopis “Solidarnost”, da “Evrointegracije rađaju fašizam”. Ona je promovisana u Centru za kulturnu dekontaminaciju i kaže da je dokaz da evrointegracije rađaju fašizam onaj Norvežanin koji je pobio, a Norveška i nije članica EU i taj mali nije se zalagao za evrointeracije. Dakle, za sve strukture srpskog društva, za vlast, za opoziciju, za medije, za intelektualce, Akademiju, list “Politiku”, za sve njih je najveći sotona Zapad. 
Znači mi smo protiv ulaska u civilizaciju, mi smo protiv Evrope, protiv evropskih integracija, protiv NATO pakta, i to svi, i levi i desni, i vlast, i opozicija, itd. U takvoj situaciji je vrlo teško obnašati vlast u Srbiji. Ja nisam član Demokratske stranke nikad bio niti poznajem Borisa Tadića lično, ali mislim da je on uradio dva poteza koji su bili državnički i koji je pokušao da izvede Srbiju iz tog brloga. Prvo što je priznao pre godinu dana tu Rezoluciju EU u Ujedinjenim nacijama, mimo one rezlucije koja je usvojena na Skupštini, i druga stvar što je sada odmah nakon dolaska Merkelove odmah se saglasio sa pečatima Kosova. Dakle, to su dve stvari, ali to ništa ne vredi. Ja mislim da vlast u Srbiji predstavlja Boris Tadić, on je uradio više nego bilo ko drugi, ali to je jednostavno mentalitet, to je kontekst. Srbija se nacionalno uopšte nije promenila od 90. godine. Sve te institucije koje su krenule u rat i sada su glavne, tu nema nikakve diskusije. Ja prihvatam da tu ima i šverca i da to tamo nisu institucije srpskog naroda i da to se ne radi ali srpski narod neće u Evropu, srpski narod neće u civilizaciju i to nema vlasti. Evo i Čeda da dođe za premijera videćemo šta će biti. Teško, to jednostavno ne može, to ne vredi. Ima neki Čeda Antić koji piše kolumne u svim listovima, on piše čovek kao da je Srbija kakva Amerika, kakvi bakrači. Dakle, ne možemo s tim u Evropu. Ako nećemo ni u NATO pakt kako ćemo onda u Evropu. Dakle, za prosečnog Srbina, za paradigmu srpskog mišljenja, Zapad, Evropa, Amerika, to je fašizam. I tu nema pomoći. Tadić je uradio više nego bilo ko drugi, ali on ima Dačića koji je potpuno izbezumljen bio na pomen EU.
Latinka Perović, istoričarka:
- Hvala vam na pozivu i hvala organizatoru i kompetentnim, politički zrelim aktivistima što su postavili vrlo važna pitanja danas. Ta su pitanja pokazala, bar meni, da je srpsko društvo složenije nego što izgleda na osnovu dominantnog tona u njemu koji naravno daje i politička elita. Veliko je pitanje da li je to i opšti ton, da li bi suočena sa pravim pitanjima, ne sa pitanjem Kosovo ili Evropa, već sa pitanjem da li će ispasti iz razvoja ili će se razvijati kao moderna država u Evropi, većina Srba odgovorila da bira ovo drugo, da ostane van dominantnog procesa u Evropi. Dakle bila bi oko te ocene vrlo oprezna jer ona određuje i političke strategije po mome mišljenju. 
O čemu se radi kad je u pitanju naša politička elita? Ona je delom još uvek zarobljenik programa koji je Srbiju doveo u situaciju u  kojoj jeste, to jest da se nađe na margini da bude odbačena sa puta napretka, i po inerciji a i po uverenju sledi tu politiku. Ili ona opet strahuje od toga da je to uverenje većine u Srbiji i da je ovde moguće reći svaku besmislicu i povući potez od teških konsekvenci za Srbiju zato što dolaze izbori. Znači vi računate na jedno biračko telo na koga ne želite da utičete, koje ne želite da vodite nego kome se demagoški prilagođavate. Mislim da je to ključno pitanje pred izbore i da je to ključno pitanje za našu političku elitu. Drugo, ja bih rekla da je to deo neevropskog tona stalno insistiranje na tome da se Srbija neprestano uslovljava. Dakle, to su relikti onog shvatanja da je Srbija uvek žrtvovana, da je protiv nje oranizovana neka velika zavera, umesto da se napravi jedan obrt u pristupu stvarima i kaže se, slušajte, uslovi su za sve zemlje koje pristupaju EU isti. 
To je jedna asocijacija koja ima svoja pravila, ti uslovi su u stvari imanentni ne savezu evropskih država nego su imanentni procesu integracije koja je u stvari duh vremena i mi možemo da to odbacimo ali da znamo  koja je to cena. Mi smo imali posebne uslove. Posebni uslovi za Srbiju su proizilazili iz ratova, proizilazili su iz ratnih zločina, iz našeg odbijanja da se prihvati odgovornost za to, iz naše ambivalentnosti kako vidimo i Jugoslaviju i raspad i ratove, i ratne zločine. Znači mi prosto kasnimo u mišljenju i razvitak nas ne čeka. 
To su pitanja o kojima Srbija danas treba da odluči a ne da li će ona prihvatiti ovaj ili onaj uslov. Svi su panelisti to rekli, ja se sa njima savršeno slažem, bilo mi je beskrajno zanimljivo da sve to slušam, ti će se uslovi stalno ponavljati. Ako Srbija ne raščisti sa ovim pristupom, vremenom, integracijama i Evropom. Da li će ona to zaista što ste svi rekli prihvatiti izazov da se modernizuje, da postane moderna država pri čemu ja ne bih potcenila i ono što je s teškom mukom ovde urađeno, neke reforme se ipak vrše, do nekih institucija se ipak dolazi. 
Znači, pitanje je zrelosti društva, odgovornosti tih koje mi biramo da nas u jednom mandatu vode i ispravnog tumačenja te opše volje ali i tog eminentnog interesa Srbije, znači gde će se ona naći ako ovo ne prihvatimo. Nas niko ne prisiljava, naprotiv, kažu nam, ako je vaš izbor da živite u jednom zbegu, izolovani od sveta, svet će uvek naći način da se od toga zaštiti, ali ja mislim da Srbija ne sme doći u situaciju da pažnju sveta privlači samo proizvodnjom haosa. To je pogubno i za nas, i za region, i mislim da su to neke stvari gde smo mi kao društvo intelektualno i moralno u defanzivi i ne možemo taj problem našeg priključenja, kandidature, datuma, to su sve izvedena pitanja, mi ne možemo da tehniziramo taj proces. Taj proces je u suštini pitanje, izvinite što ću tako reći, istorijskog opstanka srpskog naroda. Vi možete propadati vrlo dugo, možete biološki propadati jako dugo to je ipak narod veličine kakvi su prosečni evropski narodi, ali reč je šta vi istorijski značite. Ne značite ništa ako odustanete od onoga što je duh vremena. Ja to često citiram, pa Srbi su u 19. veku znali da je najopasnije za jedan narod biti u sukobu sa duhom vremena. Mi smo prošli tih 20 godina, ovde je to pomenuto, mislim da ipak moramo pokušati da napravimo neki bilans i da napravimo neki zaokret u svom političkom mišljenju i političkim potezima.
Jelena Milić, CAES:
- Hvala vam Sonja i na prilici da nešto kažem i na odličnom skupu. Moram da kažem da se već radujem da vidim kako će sutrašnji mediji da ga prenesu, kako će a okarakterisati. Htela bih da podsetim sve ovde da je država Srbija već priznala princip na kome su se samolegitimizovale kosovske institucije. Naši najveći partneri u vojnoj industriji su Irak i Avaganistan. Sadašnje vlasti ili one koje su oni nasledili su došli na krilima međunarodnih intervencija što sa podrškom Saveta bezbednosti što ne, mi smo te režime nove promenjene na tom principu prihvatili, kod nas je samo razlika bila što nam nije bio ubijen vođa u tom bombardovanju nego nam je otcepljen deo teritorije nad kojem smo neravnomerno malo tu primenu prekomernu upotrebu sile koristili ali princip je isti ostalo su samo kontekst i okolnosti. Naša vlada je dala preporuku i da se prizna novi libijski savet ako sam ja dobro shvatila koji je takođe došao na vlast na krilima jedne vojne intervencije i sa vrlo limitiranim mandatom Saveta bezbednosti. Mislim da treba da počnemo svi zajedno polako da demaskiramo tu dvoličnost zvanične srpske politike i pozivanje na principijelnost i na nepovredivost suvereniteta i teritorijalnog integriteta i sve one fraze koje smo juče slušali oko nesvrstanih, da ih podsetimo na tu dvoličnost. Nažalost nisu samo državne institucije te koje su dvolične i nedosledne. Meni je stigao zajednički poziv tri ugledne nevladine organizacije - Beogradskog centra za bezbednosnu politiku, Evropskog pokreta, Beogradskog fonda za političku izuzetnost, i Ministarstva odbrane, za jedan veliki trodnevni skup koji se zove Beogradski globalni bezbednosni forum sa zaista impozantnim spiskom učesnika iz celog sveta, globalne teme, sajber sekjuriti, terorizam, regionalne integracije, regionalna bezbednost. Pogađate, ne da nema predstavnika, da kažeš bar akademske zajednice sa Kosova ili NGO, kosovskih institucija manje-više, nema ni predsavnika KFOR-a i EULEKSA. To je slama u sobi. O čemu mi pričamo, o kakvoj regionalnoj bezbednosti i o regionalnim integracijama ako ne prepoznajemo slamu u sobi a pri tom sami u našoj nacionalnoj strategiji bezbednosti kažemo da je najveća bezbednosni izazov Srbije taj politički kojim se deklarišemo kao slaba država a to je samoproglašenje Kosova. Mislim da bi uloga civilnog društva u Srbiji onih organizacija koje su priznate i od strane donatora i od strane srpske javnosti trebalo da bude da bar takve apsurde do kojih nas je dovela ovakva autistična politika pokuša da ispravi a ne samo da ih slepo prati. Što se tiče uloge civilnog društva u nekom budućem periodu imajući u vidu koliko je naša moć pretpostavljam da se zvali i predstavnike drugih političkih stranaka na ovaj skup, meni se čini da bi bilo jako dobro da što više onih zagađenja i javnog prostora koji će sada zbog dolazećih izbora zasigurno imati jedan pik, makar ako ne možemo protiv demagogije ono protiv netačnosti da se borimo što možemo intenzivnije, da uporno ponavljamo činjenicu i da zemlje EU koje nisu priznale Kosovo priznaju kosovske institucije, da je mandat EULEKSA od početka bio da sprovede vladavinu prava na celoj teritoriji Kosova, da nam EULEKS sada ne otima Sever samo pokušava svoj početni mandat da kompletira. Ima takvih primera još dosta, naravno da treba podsećati sadašnju vlast i na to da su i zemlje koje nisu priznale Kosovo iz Evropske unije nedavno više puta ponovile da je proces promene granica na Balkanu završen, da je to čak rekao i veliki prijatelj Vuka Jeremića španski ministar spoljnih poslova, jedna od zemalja uzdanica koje nisu priznale Kosovo.Verovatno će sad pred nama biti period kada ćemo morati malo više da konkretizujemo sve predloge, rešenja za status i enklava i pojedinačno Srba na Kosovu i njihovih teritorijalnih prava u okviru nekih autonomija. Hela bih na kraju da izrazim zadovoljstvo što gospodin Drašković danas nije spomenuo jedan od svojih predloga koji je u Blicu rekao a to je da tim zaštićenim zonama oko manastira na Kosovu posle naselimo Srbe. Ta retorika etnoinženjeringa mi je bila neprihvatljiva i dosta je urušila ceo odlično iznesen tekst. 
Miljenko Dereta, Gradjanske inicijative:
- Meni je vrlo zanimljivo kako mi problem Kosova u Srbiji vrlo lako svodimo na neke vremenske periode koje nam uslovljava uslovno rečeno dnevna politika. Mi govorimo sada o 20 godina bavljenja sa kosovskim problemom a zapravo govorimo o 10 godina intenzivnijih evrointegracija. Ja moram da podsetim da je problem Kosova i Srbije stariji od Evropske unije. On postoji tako dugo otkako postoji napor Srbije da na neki način Kosovo uklopi u svoj državni sistem i to neuspešno od samog početka. Jedini periodi kada je na Kosovu vladao relativni mir su bili zapravo periodi kada je na Kosovu postojao bar neki dijalog između srpskih institucija i albanskog stanovništva. Ja podsećam na omraženi Ustav iz 1974. koji je obezbedio da na Kosovu kosovski Albanci postanu deo kosovskih institucija, da oni vode razgovor sa svojim ekstremistima i to je, ako se dobro sećate, naravno prvo bilo ugroženo Titovom smrću, kada se cela stvar ponovo okrenula i kada je Milošević kao jedno od prvih stvari koju je učinio ukinuo autonomiju Kosova, uhapsio Vlasija koji je bio jedan umereni političar i imenovao Sejdu Bajramovića za predsednika, naprosto da ponizi kosovske Albance. Ja moram da podsetim i na Ibrahima Rugovu koji je vodio proces ka nezavisnosti Kosova na miran način sa kojim Beograd takođe nije želeo da razgovara. I ceo ovaj napor koji sada ta propatriotska politička grupacija ovde vodi jeste između ostalog izazvan i činjenicom da je počeo nekakav dijalog između Prištine i Beograda. U tom smislu to jeste jedna nova politika, to je politika koju apsolutno treba pozdraviti jer ona zaista pokušava da se bavi nečim što jesu dnevni problemi ljudi koji na Kosovu žive, bili oni Srbi ili Albanci, i naravno da oko toga ima dosta problema u dogovoru, ali isto tako je jako važno da se taj razgovor očuva i da se taj dijalog na svaki način podrži i to pre svega čini mi se od strane civilnog društva. Ono što je takođe ceo problem Kosova zapravo pokazuje jedan mnogo širi problem, a to je nesposobnost srpske politike da suštinski rešava probleme koji uključuju pripadnike bilo koje druge manjinske grupe. Naprosto sve što nije srpsko jeste problem za Srbiju. I to je jedna kultura koja postoji u našem društvu i to je, čini mi se, kultura na kojoj treba posebno raditi. Ja naravno u tome vidim pre svega obrazovni sistem koji bi bio drugačiji od ovog postojećeg ali to je mnogo šire pitanje jer između ostalog mi imamo i predsednika Srbije koji u svom obraćanju o tome kako rešavati problem Kosova govori da treba zaštititi stanovnike Srbije na Severu Kosova. Koji su to stanovnici? Samo Srbi? Dakle on ponavlja ono što nam je preambula Ustava, ona odluka o neučestvovanju Albanaca na referendumu uspostavila a to je da mi, naša država, ne vidi građane Kosova kao državljane Srbije. Dakle to su stvari koje treba jasno i javno ponavljati jer se ovako stvara iluzija da se mi borimo za jedan princip koji je visokoparno formulisan ali koji se zapravo ne bavi suštinom problema. I ako bih mogao da kažem samo jedan predlog šta bi trebalo raditi u ovom trenutku a to je, ja mislim “usloviti” političke elite jednom vrstom civilnog programa. Znači šta građani vide kao prioritete? I onda uzmite bilo koje istraživanje u koje se inače političke partije stalno kunu i videćete da na tim listama prioriteta građana Kosovo je negde na sedmom, osmom mestu. Prvi problem jeste zapošljavanje, ekonomski razvoj, pitanje bezbedosti lične, pitanje sudskog sistema, pitanje obrazovnog sistema, zdravstvenog sistema, a Kosovo je tamo negde ako ga se neko seti. Ja mislim da je moć glasača, moć građana u tome da postavi jednu vrstu agende sledećoj vladi jer građani tu vladu zapošljavaju, oni je plaćaju, oni su joj poslodavci. Mislim da oni mogu da odrede i čime ta vlada treba da se bavi.
Dejana Vukomanović, potpredsednica SPS:
- Poštovane dame i gospodo, dolazim iz SPS, dakle jedne od članica vladajuće koalicije, ali vas istovremeno molim da me ne shvatite kao portparola ministra Ivice Dačića budući da se njegove izjave u javnosti oko rešavanja kosovskog problema prvenstveno davane u tom njegovom dvostrukom ili, ako ćemo preciznije, trosrukom kapacitetu. Dakle, prvi potpredsednik Vlade Srbije, zamenik premijera i ministar unutrašnjih poslova Srbije. Ja se u poptunosti slažem sa, rekla bih kolegom, Deretom jer jednom sam i ja bila aktivna u NGO sektoru a to je da kosovski problem trebamo da posmatramo u kontinuitetu jer kosovski problem je otvoren ne pre 20 godina nego pre 30 godina, masovskim kosovskim demonstracijama Albanaca u martu 1981. I u tom smislu ta frustracija kako srpske političke elite tako i kosovske političke elite ili takozvane međunarodne zajednice koja koliko god da je jedinstvena ili nejedinstvena oko menadžmenta kosovske krize traje dugih 30 godina i u tom smislu treba posmatrati i ovu uzavrelu turbulentnu političku sitaciju i reći ono što smo mi naučili tokom ovih 30 godina da Kosovo predstavlja Gordijev čvor ali da ga nije moguće seći jednim potezom mačem. Ja sam sasvim sigurna sad kada bismo jednu malu anketu sproveli ovde među učesnicima koji govore ili jednostavno slušaju šta se o Kosovu priča, šta ljudi koji su relevantni u društvu Srbije pričaju o Kosovu, bojim se da bi tek mali deo ovih uvaženih učesnika današnjih mogla da kaže da su u poslednjih šest meseci bili na Kosovu i Metohiji iz raznih razloga. To želim da kažem samo zato da mi ovde razgovaramo o Kosovu sa stanovišta političkih elita, dakle kreatora i donosioca političkih odluka. Ali druga retorika i drugi interesi i druge potrebe i druga pitanja očekuju ljudi koji konkretno žive na Kosovu i Metohiji. Sasvim precizno na Kosovu i Metohiji barem po nekim evidencijama je ostalo oko 130.000 Srba, Crnogoraca i takozvanih nealbanaca, nasuprot jednom brojnom korpusu od gotovo 2,7 miliona kosovskih Albanaca i to je ta politička situacija koja je prilično neuravnotežena. Ja bih takođe htela da naglasim da moramo precizno definisati u ovom političkom trenutku o čemu je reč. Dakle reč nije o jednom odlučnom rešavanju kosovskog političkog problema, dakle presecanjem mačem, nego je reč o tome da se na Sever Kosova proširi dejstvo takozvane samoproglašene države nezavisnog Kosova. Međutim, htela bih da kažem da mi kao odgovorni političari ili odgovorni kreatori javnog mnjenja moramo da kažemo ono što je istina a to je da mi nemamo potpuno poverenje u kapacitete albanske takozvane države da oni štite tri temelja prava na Kosovu i Metohiji pa čak i uz tutorstvo i protektorat međunarodnih snaga. Dakle, mi mislimo da se takozvanoj samoproglašenoj kosovskoj državi mora odreći legitimitet zato što ona ne može još uvek u punom kapacitetu da zaštiti tri temeljna ljudska prava a to su pravo na slobodu, pravo na život i pravo na privatnu imovinu. I u tom smislu ja apelujem da razumete strah ljudi koji žive na Kosovu i Metohiji. U političkoj javnosti Srbije je bila tematizirana unazad nekoliko godina a ne samo istupanjem ministra Ivice Dačića mogućnost razgraničenja, podela Kosova na severno od Ibra i na južno od Ibra. Tu je opet situacija paradoksalna. Severno od Ibra živi manji broj Srba nego što živi južno od Ibra. Znači ni tu opet ne bi, da tako kažem, neke nacionalne aspiracije bile zadovoljene. Prema mojim podacima oko 65.000 Srba živi severno od Ibra, oko 81.000 južno od Ibra. Dakle imamo situaciju da kad idete na Kosovo ljudi koji tamo žive vam kažu da je na severu Kosova bezbedna situacija, da je pot kontrolom, znači da neće biti ugrožen integritet vas kao građanina, odnosno oni kažu prošetati Kosovskom Mitrovicom ili bilo kojom drugom opštinom na severu Kosova je kao šetati Knez Mihailovom. Isto tako sam se na vlastitom primeru uverila da je moguće beogradskim tablicama da se vozite i do Prištine i do Gračanice. Znači situacija na Kosovu je, ne u tolikoj meri zabrinjavajuća na ovom svakodnevnom nivou kao što  to mi imamo predstavu jer mislimo da je Kosovo jedna siva, tamna zona, gde je ugrožen svaki opstanak građana srpske nacionalnosti ili nealbanske nacionalnosti, suživot kako-tako nekako funkcioniše. Naravno ima i sporadičnih incidenata ali to je nešto što opstaje tako godinama i decenijama. Istovremeno ja bih htela da kažem da ovde vlada jedan rečnik, ako se nećete naljutiti da tako kažem kao da svi čitamo udžbenike političke korektnosti. Isto tako vlada jedan emocionalni rečnik jer priča o Kosovu je povod da se mi prisećamo, da izrazimo svoje žaljenje nad propuštenim prilikama, priča o Kosovu je isto tako žal za nekim političarima koji su bili nekog mirotvornijeg duha kao što je to bio Ibrahim Rugova, koji je preveo Albance iz jedne buntovničke intifade u jedan gandijevski tip otpora, i evo to je i za mene prilika da se setim njegovih reči koje su poučne i danas kada je on početkom 90-ih rekao da kosovski Albanci pate od kompleksa marginalne prisutnosti na Balkanu. Bojim se da taj kompleks mariginalne prisutnosti u istoriji Balkana i u istoriji Evrope sada imamo i mi. Mi smo podjednako frustrirani nerešavanjem i nemogućnošću da se tako miroljubivo i mirotvorno reši kosovski problem. Podjednako dakle i kosovski Albanci, i kosovska politička elita, a isto tako i srpska politička elita. I šta nam je činiti? Problem je ključan u sledećem, šta je demokratski odgovor na jedno ključno pitanje kako pravično povući granice i kako pravično podeliti resurse jer na Kosovu i Metohiji ima mnogo ekonomskih, prirodnih, kulturnih, istorijskih resursa. Dakle kako na duži rok obezbediti miroljubivu koegzistenciju i kosovskih Srba, i kosovskih Albanaca i drugih nacionalnosti koji tamo žive. Bojim se da ovaj proces koji je trenutno na snazi i koji pokreću kosovski Albanci pod patronatstvom međunarodne zajednice a to je proces koji se zove zaokruživanje i zatvaranje granica Kosova i Metohije u odnosu na Srbiju nije tako jednostavan potez olovkom na papiru kao što to izgleda kad vi pogledate mapu. Jednostavno zato što da biste vi zatvorili i definisali granice nekog teritorijalnog političkog entiteta vi morate da imate potpunu suglasnost upravo sa ovim ključnim fundamentalnim ljudskim pravima. Dakle morate da demonstrirate da ste suvereni na onoj teritoriji na kojoj možete da garantujete poštovanje temeljnih ljudskih prava. I u tom smislu je strah ljudi koji tamo žive a koji nisu albanske nacionalnosti realan i opravdan od takozvane države Kosova i od takozvanih vlasti. Takođe bih ukazala na činjenicu da moramo da pravimo i da posmatramo genezu političkog habitusa, političkih elita i u Srbiji i na Kosovu. Politička elita u Srbiji je većma edukovana i ona se politički profilisala na borbi protiv Miloševićevog režima. Uvažene kolege gospodin Drašković i gospodin Čedomir Jovanović su upravo takvog političkog habitusa. S druge strane, politička elita kosovskih Albanaca je potekla iz jedne, oni će to reći pravedne borbe protiv nedemokratskog ili kolonizatorskog srpskog režima. Dakle tu isto imamo jedan nesuklad u načinu razmišljanja između takozvanih jastrebova i golubova. Svi smo mi naučili šta znači već sam rekla politički korektan rečnik i šta jedan moderni balkanski političar koji želi da svoju zemlju i svoju političku partiju uvede u Evropu treba da priča. Ja mislim da smo svi to naučili. Na kraju krajeva, i predsednik Dačić, da govorim o predsedniku Socijalističke partije Srbije je dobio nedavnu nagradu da je evropejac, Evropljanin godine. Prema tome, 
ja mislim da političke elite Srbije jako brzo uče i da upravo to ovaj proces pregovora između Beograda i Prištine pokazuje. Takođe ja mislim da treba udeliti kompliment Borislavu Stefanoviću na način na koji on vodi pregovore. To pruža jednu novu sliku o stilu politike i stilu pregovora oko rešavanja konfliktnih rešenja. Ja bih se takođe podsetila na jednu rečenicu koju su navodno često govorili posrednici međunarodne zajednice Miloševiću, od lorda Karingtona, pa lorda Ovena, a to je da im na pregovore ne šalje profesore međunarodnog javnog prava nego da im daje političare koji imaju legitimitet odlučivanja. Ja bih, pošto sam pomenula međunarodno javno pravo, rekla da još uvek na ovim prostorima nažalost funkcioniše politika dvostrukih standarda. Jer kako se kosovsko pitanje ili pitanje teritorije moglo rešavati, moglo se rešavati upravo onako kako je Badinterova arbitražna komisija uspostavila još 1992. godine koja je ustoličila jedno načelo uti possidetis i rekla da načelo uti possidetis koje kaže da ono što posetujete to tako i dalje treba da ostane, ne treba primenjivati na Kosovu i Metohiji jer Kosovo i Metohija nije bilo konstitutivni činilac bivše jugoslovenske federacije već je to bila autonomna pokrajina. Ali ono što hoću reći sa ovim načelom uti possidetis koje je primenjivo recimo u arbitražnom sporazumu iz 2009. godine između Hrvatske i Slovenije, da bi se omogućilo Hrvatskoj da uđe u EU, nije primenjivo na slučaj povlačenja jedne granice između Srbije i Kosova i Metohije. Dakle, htela bih da kažem da Srbi i srpska politička elita ima jedan problem a to je da se mi suočavamo sa činjenicom da je Srbija jedna nedovršena država, dakle mi još uvek ne znamo gde su nam granice. Sintagmu nedovršena država je upotrebio prvi u stvari Zoran Đinđić a propo bivše Jugoslavije i kasnije ona tematizirana i zato bih htela da je dovedem do neke krajnosti i da parafraziram ono što je rekla i Vesna Pešić, dakle, da Srbija ostaje nedovršiva država ali isto tako i Kosovo i Metohija pod vođstvom sadašnje političke albanske elite ostaje nedovršiva država. Vesna Pešić je ukazala na jedan radikalni, paradoksalni način posmatranja srpskog nacionalnog interesa i ona je rekla da se Srbija treba odreći onih teritorija gde srpski nacionalizam proizvodi probleme i ima efekte. Ali ja bi isto tako zaključila da ukoliko zaista međunarodni protektorat nad Kosovom izdejstvuje zatvaranje granica na način na koji to čini sada bodljikvim žicama, nametanjem i promenom status kvoa, da isto tako albanski nacionalizam neće biti konsolidovan, odnosno postavlja se pitanje preševskog problema, odnosno da li će albanski nacionalizam jednostavno završiti na sadašnjim administratvinim granicama sa Srbijom. Dakle to je jedno kosovski problem ostaje jedan dugoročni problem, a što se tiče ljudi koji žive tamo za njih je model menadžmenta trenutne krize upravo onaj koji su ranije demonstrirali kosovski Albanci a to je građanska neposlušnost, znači javni mirni protesti, izlazak na ulice, barikade, protestni zborovi. Dakle to je dugotrajan i dugoročan proces i mislim da je u Kosovu 2011. i 2012. nemoguća politika svršenog čina.
Duško Bogdanović,  BKV Fond:
- Ovde je bilo puno reči o ulozi političkih elita, nešto malo manje o ulozi intelektualnih elita, nešto još malo manje o civilnom sektoru, o tome je Jelena Milić govorila, međutim, zaobiđena su tri sektora koja su veoma bitna u ovome celom kontekstu a to je nauka, obrazovanje i mediji, naročito mediji. Pogledajmo samo izloge knjižara naših, naslove knjiga koje se kod nas pišu i objavljuju o Kosovu i o Evropi. Ja ću samo nešto iz praktičnog iskustva da kažem o doprinosu nauke. Prošle nedelje je u Rejkjaviku održana šesta Generalna skupština Evropskog konzorcijuma za politička istraživanja na kojem je učestvovalo oko 3.000 naučnika i naučnica iz celog sveta koji su se bavili neverovatno širokim spektrom tema od kriznih žarišta u svakom ćošku ovoga sveta pa do sociologije Evropske unije kao nove discipline u društvenim naukama. Jedan tematski blok je bio posvećen tranzicionoj pravdi u postkonfliktnim društvima a u tom kontekstu jedan podblok je bio suočavanje s prošlošću u traumatiziranim postkonfliktnim društvima. Naravno fizički nije bilo moguće obići više od desetak ili 15 od ukupno više od 300 panela koji su tamo održani a preko hiljadu papira je podneseno saopštenja, analiza, referata. Ali tih nekoliko na kojima sam ja bio, a pregledao sam i ove sadržaje, spisak svih tih naslova i tema i imena učesnika, nigde nisam naišao da je neko pomenuo Kosovo. Bilo je nešto malo o ratu u bivšoj Jugoslaviji na nekoliko mesta uzgred samo pomenuto, niko nije govorio o onome što je meni dostupno, ograđujem se, o Kosovu, pogotovo o današnjoj Srbiji. To mene ne zabrinjava, to može čak da bude dobar znak u tom smislu što može da znači da nismo više akutan problem i ne zabrinjavamo nikoga iako se ja ne slažem sa tom tezom, ali s druge strane me zabrinjava činjenica da se to ovde shvata u mnogim krugovima, pre svega onim koji bi mogli da daju malo veći doprinos, to su kolege profesora Simića između ostalog, da se to shvata kao jedna zavetrina u kojoj mi možemo sada da sedimo ovde i da se rugamo ili da se bar podsmehujemo celom svetu i da kažemo eto, kao što reče neki aforističar, baš ćemo lepo da se odmorimo dok ne uđemo u Evropsku uniju.

Jelena Milić:
- Par kosntatacija gospođe Vukomanović sa kojima se ne slažem. Ako sam ja dobro razumela gospodina Deretu, problem odnosa Srbije i Albanaca sa Kosova postoji dosta duže, ali činjenica da je Srbija suspendovala, da je manevarski prostor u rešavanju tih problema suspendovan po meni s opravdanjem i posle intervencije 1999. godine Rezolucijom 1244 je jedna posebnost u slučaju Srbije. Znači mi smo izgubili pravo da nad tim ljudima koji su takođe imali temeljna ljudska prava, eno ih u Batajnici, u ime njihovo da odlučujemo. Što se doslednosti i univerazlnosti tiče, principa kako SPS i vi vidite podršku Rusije osamostaljivanju Aphazije, kako vidite činjenicu da je u većini zemalja nesvrstanih stepen ljudskih prava zastrašujući kada su u pitanju žene ili kada su u pitanju homoseksualci. Ima toga još mnogo i mnogo tako da mislim da je ta površnost u pozivanju principa zaštite temeljnih ljudskih prava nefer. Nefer je imajući u vidu šta se svašta dešava u Avganistanu i Iraku, kad to poredite sa situacijom na Kosovu situacija na Kosovu ona uopšte nije tako loša. Kad bi ova vlada prestala da minira napore EULEKSA, znači zajedičkog interesa Evrpske unije i onih koji su priznali i onih koji nisu, da sprovede vladavinu prava na Kosovu, verujem da bi i bezbednost i ugroženost svih stanovnika Kosova, uključujući i one srpske nacionalnosti severno i južno od Ibra bila još i bolja. Pa hajde da im damo šansu, dosad nisu bili loši, hteli su i Fatmira Limaja da uhapse pa smo ih mi predupredili. Samo da iskoristim priliku da parafraziram Tima Džudu o čemu se radi.Vi pričate o interesima i zaštiti srpskog naroda i srpske države. De fakto vi pričate o tome gde vam dolazi glavni budžetski prihod. Stalno se u Srbiji priča o tome koliko mi trošimo na paralelne institucije na Kosovu, kolega Dragan Popović je napravio jednu analizu o tome koliko je iz budžeta otišlo od 1999. naovamo. Ali kako Srbija puni svoj budžet kad je Kosovo u pitanju. To je jedna vrlo zgodna situacija. Mi nemamo nikakve budžetske obaveze prema velikom broju onih kojima naplaćujemo usluge zbog monopola u telekomunikaciji, u fiksnoj telefoniji, u struji, i slično. To su veliki izvorni prihodi za budžet Srbije o kojima se malo zna. Tako da mi se čini da ćemo ovakvom autističnom politikom ostati ne samo bez Evropske unije i bez Kosova, nego ćemo ostati i bez pristupnih fondova koje bi nam satus kandidata doneo i bez ovih izvornih prihoda koje sada naplaćujete tvrdeći da vi branite ne znam ni ja šta na Kosovu. Problem sa državnom elitom u Srbiji, sa SPS pre svega i Ivicom Dačićem ovih dana jeste bio što ste vi bili ti koji ste unosili dodatan strah i nervozu građanima srpske nacionalnosti na Severu Kosova pričjući o tome da se nikada neće ukinuti zdravstvo i školstvo o kojima je gospođa Merkel ništa nije rekla. To su jedine institucije, nisu paralelne. Radi se samo o onim institucijama koje su potrebne da bi se uspostavila vladavina prava. Dakle policija, carina i sudstvo.