Helsinški odbor za ljudska prava u Srbiji organizovao je panel pod nazivom “Kandidatura – presecanje kosovskog čvora”  24. oktobra  2011,  u Aeroklubu.
Uvodničari: Žarko Korać, predsednik SDU, Nenad Čanak, predsednik LSV, Vuk Drašković, predsednik SPO i Bojan Djurić, narodni poslanik LDP
Moderator: Sonja Biserko
SONJA BISERKO:
Već drugi put u poslednja dva meseca raspravljamo gotovo o istoj temi povodom situacije na severu Kosova. Kosovo je postalo paradigma nespremnosti za prihvatanje realnosti i u tom smislu, odbijanja evropske budućnosti koja je na stolu.
Dugotrajna  kriza na severu Kosova  kao da je postala svojevrsni adut  konzervtivnog, antievropskog bloka koji se suprotstavlja evroatlanskim integracijama i, po svemu sudeći, veoma je snažan i uticajan.
U međuvremenu je Evropska komisija dala pozitivno mišljenje i preporučila Savetu ministara da Srbiji da status kandidata za članstvo u Evropskoj uniji. Beograd je sa olakšanjem dočekao pozitivno mišljenje Evropske komisije i sada sopstvenim nečinjenjem, kupuje dodatno vreme u nadi da će se na isti način olako provući i u decembru. 
Politička klasa  i vlast  očigledno nisu odustali od podele  Kosova. Intencija je, izgleda da se rasplitanje kosovskog čvora odgodi, a neizbežna odluka prepusti nekoj sledećoj vlasti, nakon izbora iduće godine. To bi značilo još jednu izgubljenu godinu. Čini se da naša politička klasa svoje procene bazira na sasvim pogrešnim premisama kao što je radila tokom protekle dve decenije.
Sadašnja taktika na barikadama koja je dovedena do svojevrsnog apsurda, ozbiljno izaziva kredibilitet međunarodne zajednice i ide opasnom ivicom sukoba koji može imati nesagledive posledice.
Ponašanje i beogradskih vlasti i lidera Srba sa Kosova ugrožava ugled i kredibilitet Srbije na duži rok. Cena koja će se za to platiti kad opasnost od mogućih incidenata prođe biće izuzetno visoka.
Vlast očigledno nema političku i državničku hrabrost da saopšti istinu. Sever Kosova ostaće u granicama Kosova, a srpsko stanovništvo će u okviru decentralizovane vlasti uživati visok stepen lokalne autonomije.
 Do 9. decembra, kada se sastaje Savet ministara, ostalo je malo vremena. Do sada nisu napravljeni potezi koji idu u prilog razrešenju krize. Pitanje Kosovo je nepotrebno otvoreno kao pitanje predstojeće izborne kampanje. Gradjani Srbije će svoje glasove dati onome ko pruži uverljivu argumentaciju za budućnost. Zato apelujemo na aktuelnu vlast da prestane sa kukavičkim ponašanjem i izbegavanjem odgovornosti za  situaciju koja ima nesagledive posledice za Srbiju i region.
Srbija se nalazi pred sustinskim izborom – Evrope ili izolacija. Prihvatanje kandidature uz uslove koji su postavljeni zančilo bi racionalni zaokret u srpskoj politici i otvaranje evropske  perspektive za Srbiju. 
NENAD ČANAK, predsednik Lige socijaldemokrata Vojvodine
- Valjda ne postoji u ovoj zemlji politički eksploatisanija tema od teme Kosovo. Podsetiću da se ove godine navršava 30 godina od demonstracija u Prištini koje su, neki kažu najavile raspad bivše zajedničke države. Pre 30 godina to je počelo na Univerzitetu u Prištini i umesto da jedni od mnogih studentskih protesta budu zaboravljeni, kao i mnogi drugi, ovi su ostali zapamćeni kao neki tip zloslutne najave onoga što se potom događalo. Sve u svemu, svaku deceniju proteklog 20. veka, pa evo i ovog 21. je beležio i obeležavao neki problem na Kosovu, i to neki problem koji nije rešavan. Nije rešavan iz jednostavnog razloga što se stalno insistiralo na istom tipu rešenja, a taj isti tip rešenja je bio isto to samo više, pa se pokušalo s policijom, pa kad ne uspe onda se pokušavalo sa više policije. Kad se pokušalo s vojskom pa nije uspelo pokušalo se sa više vojske, ali se niko nije setio da pokuša nekim drugim putem da krene i da u nekim drugim koordinatama traga za razrešenjem kosovskog pitanja. 
Zbog toga ja danas nemam nameru da sebe stavljam u poziciju da budem taoc ponuđenih rešenja jer su pogrešna. Nemam nameru da prihvatim da se jednostavno opredeljujem za ovo ili za ono jer ni jedno ni drugo nisu prvi put viđeni i nisu konstruktivni. Daću vrlo jednostavan primer. Pre 30 godina počeo se formirati jedan način funkcionisanja koji smo imali prilike da vidimo krajem 80-ih, a to je da je politička elita toga vremena predvođena Slobodanom Miloševićem, kasnije poznatim kao balkanski kasapin, insistirala na dve stvari: prva stvar da je Kosovo unutrašnja stvar Srbije, i da je nedopustivo da bilo ko o tome van Srbije razmatra, a drugo da Jugoslavija treba svim silama, znači državnim aparatom, vojskom i policijom, da uspostavi poredak na Kosovu, mir i bezbednost svih građana. Podsetiću, to je značilo jednostavnu stvar, a to je da po diktatu tadašnjeg rukovostva Socijalističke Republike Srbije treba da se ponašaju federalne oružane snage. I tu je ceo trik.
 Kosovo je tada iskorišćeno kao politički povod za početak pokušaja preuzimanja SFR Jugoslavije, pa potom preuzimanja onoga što se moglo preuzeti, pa potom napuštanja koncpeta Jugoslavije i raspada u okeanu krvi. Dakle, to je bila uloga Kosova pre 30 godina. I naravno, podsetiću, pre 24 godine je zbog toga i krenuto na Autonomnu pokrajinu Vojvodinu, da se ukine njena autonomija, jer bože moj dok se ne ukine autonomija Vojvodine nije moguće razrešiti pitanje na Kosovu. Pa se onda došlo do toga da se Vojvodina uništi, devastira, i postane jedan od nerazvijenih regiona Srbije po aktuelnim službenim podacima, a istovremeno Kosovo proglasi nezavisnost. Podsetiću, u međuvremenu se događalo mnogo toga, uključujući i recimo Ustav iz 2006. godine. Taj ustav iz 2006. godine je predvideo sve osim šta da se radi sa Kosovom. Tu se podvlači razlika između Kosova i Vojvodina gde Kosovo ima suštinsku a Vojvodina bezsuštinsku autonomiju, ali nikada nijedna vlada, a naročito ne vlada Koštunice Vojislava nije dala nikako zakonski predlog kakva bi ta suštinska autonomija trebala da bude.
U Ustavu Sjedinjenih Američkih država jasno piše da je službeni jezik u SAD engleski. Ali idite sada u SAD i videćete da na svakom bankomatu, na svakoj telefonskoj sekretarici imate opciju engleski ili španski jer postoji deset procenata špansko govorećih ljudi u Sjedinjenim Državama. Sa Kosovom u svom sastavu u Srbiji bilo skoro 20 procenata albanski govorećeg stanovništva. Zašto se niko nije zapitao kako je moguće da ako se želi država u kojoj ćete imati 20 procenata albanskog stanovništva mora postojati mogućnost govorenja na albanskom jeziku, a kamoli da se dozvoli evo ovo što smo imali prilike da vidimo, a to je da u ustavu države u kojoj živimo se propisuje pravopis, pa se čak zabranjuje latinično pismo kao takvo, a srpski jezik je jedini službeni jezik čime se direktno krše ljudska prava velikog broja građana ove zemlje. 
Pa kako onda neko misli da to može da funkcioniše kada država Srbija nije obraćala pažnju na činjenicu da je više od deset godina, čak bih rekao bliže 20 nego deset godina, kompletno obrazovanje dece na albanskom jeziku bilo u rukama privatnika i odvijalo se po garažama i privatnim kućama. Šta se onda bilo ko čudi u šta su izrasli oni koji su tako obrazovani i vaspitavani, isto kao što nema ni prostora čuđenju u šta izrastaju današnje generacije s obzirom da se u sekularnoj državi Srbiji u državnim školama predaje veronauka. U sekularnoj državi Srbiji etalon države Ministarstvo unutrašnjih poslova ima krsnu slavu, i kada sam postavio poslaničko pitanje u Narodnoj skupštini Republike Srbije kako može u sekularnoj državi policija da ima krsnu slavu, znate kakav sam odgovor dobio – nisam ga dobio. A kada sam pitao predsednicu parlamenta kada ću dobiti odgovor pošto je moje zakonsko pravo da ga kao narodni poslanik dobijem u roku od 15 dana ona mi je rekla da ga nisu dobili od MUP-a, a ja sam rekao šta će parlament uraditi, onda mi je rečeno mi ćemo najoštrije ponoviti pitanje. 
Šta se, dakle, ko čudi tome da Kosovo predstavlja nerešivi čvor, kada od tog čvora odlično živi već ko zna koja generacija kriminalaca. Šta se ko čudi tome da četiri predsednika opštine razgovaraju na ravnoj nozi sa predsednikom države. U uslovima kada su pre 25 godina glavne vesti bile šta misli deveta mesna zajednica Kosovo Polje, i to je bila prva vest na svim medijima u ovoj zemlji zato što je to trebalo u stvari da pokaže kako, dok se ne slomi autonomija Vojvodine i dok se ne slomi ustav Socijalističke Federativne Republike Jugoslavije, eto neće biti moguće rešiti pitanje Kosova, pa je i onda falsifikovano to da je ustav iz 1974. razbio Jugoslavije. Ne, Jugoslavija se raspala kad je prestao da funkcioniše Ustav iz 1974, a prestao da funkcioniše pučem koji je napravio Slobodan Milošević u ime “viših patriotskih ciljeva”. 
Zašto se neko čudi današnjici kada je naslovna strana prestižnog lista u Srbiji “Politika” pre samo dva dana posvetila prostor tome ko je čovek koji je zakupio 12 bilborda u Novom Sadu pozivajući ljude da se izjasni kao Vojvođani nudeći im tu opciju, a nijedan časopis, nijedan elektronski medij u ovoj zemlji nije posvetio nijedno slovo istraživanju ko je platio stotine hiljada plakata, bilborda i postera kojima se reklamira i promoviše fašistička organizacija Dveri srpske. Kako je moguće da u ovoj zemlji ne mogu da se zabrane klerofašisti, ovo nije uvreda, ovo je citat iz izveštaja Ministarstva unutrašnjih poslova od pre pet godina, da je Obraz klerofašistička organizacija a u ekstremiste spadaju još SNP “1389”, “Naši”, itd. To je MUP dao kao informaciju. Do dana današnjeg oni nisu zabranjeni, a moje pitanje je kome onda oni trebaju? Očigledno je da ova zemlja u odsustvu suočenja sa samom sobom i svojom realnošću, bežeći od svoje antifašističke tradicije, bežeći od najboljega u svom intelektualnom i kulturnom biću, survava se u ponore nekakve nove rusifikacije, jer podsetiću mi smo došli u poziciju da ambasador Rusije u ovoj zemlji uči pameti ljude u ovoj zemlji patriotizmu. Ova zemlja umesto da mu se zahvali na saradnji i proglasi ga personom non grata najblaže rečeno, otvara rusku vojnu bazu u Nišu, za koju se tvrdi da to nije, a pojedinci koji su nekoliko sati bili čak predsednici Skupštine ove zemlje, predsednici parlamenta, tu naravno mislim na Nikolić komunalnog radnika Tomislava, kažu da oni ne idu po stranim ambasadama kao neki od nas ostalih. Jer on ide samo u rusku ambasadu koja očigledno nije strana ambasada. 
Postavljam pitanje kako neko misli da reši kosovski čvor u uslovima gde je potpuno jasno da kada ruski ambasador, koji očigledno ne prenosi svoje lične stavove, je omiljeni lik na svim web sajtovima svih ekstremištičkih, klerofašističkih i ostalih ekstremističkih grupa u ovoj zemlji, nalazi se njegova slika odmah pored ostalih srpskih velikana, Ratka Mladića i ostalih. O čemu se tu zaista radi? Radi se o jednostavnoj stvari, radi se o tome da dalja rusifikacija Srbije i teranje u potpuno suludo insistiranje na nerešivosti kosovskog pitanja u stvari gura Srbiju u ruke Rusije da bude njen pion za dalje trgovine sa ostalim svetskim silama. To je jasno, to se vidi iz aviona, to se vidi i po tome ako moram da budem potpuno precizan, otiđite do svakog kioska i na njemu ćete naći niz publikacija koje služe isključivo za propagandu Rusije što je ova zemlja sebi namakla energetsku omču prodajom Naftne industrije Srbije Rusima, i to prodajom za onoliko novca koliko je vrednost nafte izvučene iz Vojvodine za jednu godinu. Tek da imate tačnu sliku. 
Zbog svega toga, dakle, potpuno je jasno da se ova zemlja nalazi na ozbiljnoj prekretnici. Kada moja uvažena koleginica Sonja kaže da se vlada i rukovodstvo ove zemlje ponašaju kukavički mislim da je to unekoliko preteška optužba jer se ovo rukovodstvo suočava sa vrlo ozbiljnim opstrukcijama. Evropska komisija i evropska zajednica nisu učinile praktično ništa konstruktivno da ovaj čvor počne da se odrešuje. Nisu učinili ništa konstruktivno zato što se ovom zemljom manje-više bave trećerazredni činovnici a ne ljudi vizije, zato što smo došli u poziciju da se od 30 graničnih prelaza koliko ima na Kosovu, zbog dva sada sve ovo događa čemu svedočimo, dva od 30, a Evropska unija se nije dosetila da iskoristi deklarativnu privrženost evropskim ciljevima i aktuelne Prištine i aktuelnog Beograda pa da zatraži od njih carinsku uniju i time sve ovo stavi ad akta. Toga se niko nije setio zato što niko o tome ne razmišlja nego se kompletna politika vodi u koordinatama od mandata do mandata. I upravo zbog toga, i time ću završiti ovo izlaganje, upravo zvog toga ko god misli da će se kosovski čvor rešiti bez rešenja čvora u koji je Srbija ušla sama ne praveći lustraciju posle Miloševićeve krvave diktature, ne praveći otklon od klerofašizma, nacinalsocijalizma, koji su koštali glave nebrojeni broj ljudi i uništili milione sudbina, dok u ovoj zemlji je patrijarh politička a ne duhovna figura, dotle rešenja nema.
ŽARKO KORAĆ, predsednik Socijaldemokratske unije 
- Ja mislim da se Srbija u ovom trenutku nalazi na drugoj prekretnici za poslednjih 10 godina. Želim da vas podsetim da su danas veoma potcenjene i sa velikim cinizmom označene promene na izborima septembra 2000. godine, odnosno 5. oktobra demonstracije koje su primorale taj režim da prizna svoj izborni poraz deo sveopšteg osipanja poverenja u Srbiju, budućnost nje same. Međutim, ono što bi se uvek moralo imati na umu, je da su te promene izvršene zbog toga da bi se Srbija spasla izolacije i rata i sukoba sa celim svetom. To je bio jedan od ciljeva tih promena - da bi se Srbiji obezbedio onaj razvoj koji imaju ostale evropske zemlje. Sasvim je drugo pitanje koliko je ta šansa iskorišćena. Ali postoji ipak dve upadljive karakteristike razvoja u poslednjih deset godina. Prva je ubistvo premijera Đinđića, kada su ove iste snage koje su danas protiv evropskih integracija shvatile da, nažalost čovek za koga su mislili da je jedno privremeno rešenje i koji će da vodi Srbiju samo do nekih novih izbora, daleko sposobniji nego što su oni mislili. Želim da vas podsetim da je ta koalicona vlada bila mnogo komplikovanija nego ova pa je ipak funkcionisala. Priča o tome da koalicone vlade ne mogu da funkcionišu je izgovor za nesposobnost ljudi koji vode današnju vladu. 
Ta vlada je bila daleko kompolikovanija od ove pa je ipak bila funkcionalna i naravno od pre godinu i po dve dana, kada se Boris Tadić kao predsednik Srbije i Demokratska stranka prvi put stvarno stavili na stranu evropskih integracija i kada je marginalizovan ministar spoljnih poslova Vuk Jeremić, koji je bio glavni eksponent u javnosti stava da Srbija treba da se oslanja na razne druge svetske sile i da vodi razne druge politike bar jednako ravnopravna kao što su evropske integracije za razliku od prethodnog ministra spoljnih poslova Draškovića, koji se sasvim otvoreno zalagao za evropske integracije. Približavanje datuma sticanja formalne kandidature Srbije snažno je ojačao blok onih koji to ne žele. Nemojte imati nikakve iluzije. Ono što gledate sada potpuno konstituisan antievropski blok u Srbiji, on danas funkcioniše kao jedan uigrani tim, svakoga dana mu se neko nov priključuje. Poslednju potporu je taj tim nažalost dobio od patrijarha srpskog gospodina Irineja, koji je rekao ko bira između Kosova i Evrope da treba nedvosmisleno da odbacimo Evropu i okrenemo se Kosovu. 
Vrlo svesno se puštaju i izjave drugih pravoslavnih velikodostojnika u svetu koji takođe podržavaju ovaj stav. Dakle, taj solidni antievropski blok, koji sada ima nažalost i podršku poglavara SPC, grčevito se bori da Srbija ne dobije kandidaturu. 
Ako bi trebao da kažem ono što je karakteristika ovog trenutka da se to sada sasvim ogolilo i da niko ne treba da se pravi da ne vidi šta se zbiva u Srbiji. Politički borba u Srbiji je veoma jednostavna. Ona se u ovom trenutku tiče ponovo evropske budućnosti Srbije i ta puka fraza da je većina građana za evropske integracije ili da je većina stranaka za evropske integracije više ne važi. Sada se do kraja ogolilo ono što je karakteristika politike Srbije 19. veka. Imamo jasne proevropske i jasne antievropske snage. Ja bih rekao da su tri karakteristike ovog trenutka bitne. Prvi je da se kao i uvek u istoriji, a posebno poslednjih 20-ak godina koristi Kosovo kao tema na kojoj se ruše evropske integracije. Drugo, da se u medijima vodi jedna snažna antievropska kampanja, i to moram da kažem sasvim otvoreno, i u medijima koji su u vlasništvu države. Država je potpuno nezainteresovana za neku vrstu političkog stava koji bi se kroz medije branio i koji bi pokazao šta su evropske vrednosti i zbog čega Srbija treba da bude deo te zajednice naroda. 
Mnogo su jači antievropski glasovi, u tome učestvuju sada već i visokotiražni mediji u kojima je država vlasnik. To je duboko zabrinjavajuća stvar. I treće, vidi se da je antievropski blok u velikom naletu. Dakle, njegova agresija je toliko očigledna da vi ne možete više da imate ni jedan jedini dan a da nemate čitav niz antievropskih stavova, istraživanja, analitičara, političkih lidera i incidenata na političkoj sceni i u javnom i društvenom životu koji se stalno tumače sa stanovišta antievropskih vrednosti. Ono što je takođe karakteristika, moram da kažem sa dubokim žaljenjem, to je da su se proevropske snage u suštini povukle i, kako je inače karakteristika bila poslednjih 20 godina, kada dođe do ovakvih situacija onda proevropski barjak nose manje stranke i neki lideri koji su do sada bili često marginalizovani. Vi to možete da vidite i sami. 
Drugim rečima, stranka koja je dobila izbore na ideji evropskih integracija i koja je pre godinu i po dana konačno postala nosilac tog bloka, ona se povukla. To je za jednu sasvim posebnu analizu zbog čega je ona to uradila.  Demokratska stranka više nije u ovom trenutku snažan borac za evropske integracije, ona se u potpunosti povukla. Sinoćni sastanak sa predsednicima opština koje je Tadić imao su trebali valjda da pokažu njegovu nemogućnost da utiče na događaje. Bio bi mnogo zadovoljniji da je on izašao na konferenciju za štampu posle tog satanka i sasvim nam jasno rekao o čemu su raspravljali i oko čega se nisu složili. Nemušta saopštenja iz kabineta nam neće pomoći. Potrebno je da predsednik Srbije jasno pokaže šta on misli o barikadama i o tome da se ponavlja istorija koju smo gledali u Hrvatskoj, i u BiH. 
Inače ovo na Kosovu će imati potpuno iste rezultate kao što je imalo i u Hrvatskoj i Bosni i Hercegovini, samo je pitanje vremena kada će se to dogoditi. Ne treba velika pamet da bi svako u ovoj sali to znao. Dakle, kada govorimo o povlačenju Demokratske stranke, ona je elemente za to povlačenje već naznačila proteklih nekoliko godina, pre svega svojom politikom prema Bosni i Hercegovini, i politikom prema Crnoj Gori, jednom neprekidnom kriminalizacijom demokratski izabranog rukovodstva Crne Gore. Niko nikada nije rekao da su ti izbori bili nedemokratski, dakle vi ovde ignorišete i vređate volju većine građana Crne Gore. Postoji jedan veliki deo Crne Gore koji ima politički drugačije mišljenje, ali on je manjina. Dakle vi ignorišete volju većine građana Crne Gore, nipodaštavate, kriminalizujete to rukovodstvo apsolutno svakoga dana u vodećim medijima. A što se tiče Bosne i Hercegovine dajete nedvosmislenu podršku Dodiku koji više i ne govori ni o čemu drugome nego o tome da Bosnu treba razbiti i treba, kako on to zove, tu nakaradnu tvorevinu jednom konačno s lica zemlje zbrisati, tako da se može reći da je on sada već sasvim direktni nastavljač stranke SDS, odnosno politike koja je dovela do krvoprolića i rata u BiH. 
Dakle, vi ste već pokazali da imate razumevanje za nacionalističke stavove, i naravno sada kada je došao trenutak da treba da konačno pokažete tu svoju proevropsku poziciju, vi ste ustuknuli delimično zato što se približavaju izbori, delimično zato što niste vodili nikakvu unutrašnju partijsku debatu unutar stranke. Konačno, ta stranka treba odredi šta je tamo većina  -- proevropske ili antievropske snage . Tamo ima i antievropskih delova, dakle to je stvar te stranke i ja o tome ne mogu govoriti, ali ta stranka u ovom trenutku ima ogromnu istorijsku odgovornost za razliku, recimo, od Hrvatske gde imate kohabitaciju pa vladu čini jedna stranka. Sad su tamo izbori, a predsednik države pripada jednoj drugoj političkoj opciji, pa se moraju dogovarati. U Srbiji je stvar mnogo jednostavnija, predsednik države pripada istoj stranci koja je nosilac vlade, koja je nosilac vlasti u pokrajini u najvećem broju opština u Srbiji. Drugim rečima, ogromnu odgovornost ima Demokratska stranka. Tamo gde je vlast velika, tamo je i odgovornost velika. Demokratska stranka je konačno dužna da izađe pred građane Srbije i sasvim jasno i otvoreno kaže šta misli o toj opstrukciji evropskih integracija za koje se, kao što sam rekao, ponovo koristi Kosovo. 
Antievropski blok sasvim jasno ne želi da Srbija dobije status kandidata, da ne bude neke zabune oko toga, da - oni hoće status a u stvari nisu sigurni. Taj govor, Orvel je imao jedan izraz koji se više ne koristi od pada komunizma, ja ću ga ovde vratiti, u prevodu na srpski - nov govor: Nov govor znači korišćenje reči koje inače nisu uobičajene, ali one treba da zamaskiraju u stvari suštinu. Suština je da taj blok smatra da Srbiji nije mesto u Evropi, taj blok ima inače tesne odnose sa Ruskom Federacijom, taj blok obnavlja te političke veze sa Ruskom Federacijom, imamo ministra Šojgua, imamo agresivne i nediplomatske izjave njihovog ambasadora. Dakle, oni hoće da nam naznače da postoji neka alternativa i naravno ovde se vrši priprema za izbore da dođe do konačne potpune promene spoljne politike Srbije. Drugim rečima, sada ovo treba sprečiti, jer ako to ne sprečimo posle izbora može da bude kasno. Jedan od ideologa te orijentacije i, u javnosti najpoznatiji mada ne tako direktno eksponirani zastupnik te ideje o neprijateljstvu Evrope prema Srbiji, je Dobrica Ćosić. On sasvim otvoreno piše o tome u svojoj knjizi. Nažalost danas je teško promeniti ono što je Zoran Điniđić uspeo za to kratko vreme da učini odnosno nas gurne predaleko i previše u Evropu. 
Drugim rečima, on žali i kaže dosta je to sad teško vratiti nazad na tačku kada je moguće ponovo odbaciti evropske vrednosti ili napraviti taj simulakrum evropskih vrednosti. I da kažem za kraj, Srbija u ovom trenutku sasvim jasno zavisi od odluke 9. decembra, od odluke zemalja EU, koje nažalost imaju trenutno sasvim druge prioritete. Pred njima je menjanje povelje Evropske unije, u ogromnoj su, ne samo monetarnoj i fiskalnoj, nego i potencijalno ogromnoj ekonomskoj krizi. I to ne samo EU i Evropa u celini nego i svet. Ne radi se o tome da li si birokrata ili ne, već o tome da su prioriteti Evrope na drugom mestu s dobrim razlogom. Ali mi u suštini sada u potpunosti zavisimo od toga da li će ona tačno ili netačno proceniti da li Srbija u ovom trenutku ima kapacitet i njena stranka na vlasti da donese jednu ključnu odluku. Ta stranka je kao što sam rekao nosilac praktično celokupne vlasti u Srbiji i ta priča o ucenjivanjima, o koalicijama, to da upotrebim narodni izraz je mačku o rep. Jer Demokratska stranka vrlo mnogo uživa u blagodetima vlasti i vrlo mnogo ljudi koji su u toj stranci, ima procena da 20.000 funkcija u Srbiji na svim nivoima drže članovi Demokratske stranke, neka se sada isprse, neka stanu pred građane Srbije i konačno kažu. Njihove pripreme za dilove sa ovim strankama posle izbora će Srbiju gurnuti u još veće blato. 
Građani Srbije su upravo zahvaljujući Demokratskoj stranci izgubili osnovnu liniju razgraničenja koje u Srbiji oduvek postojalo na antievropski i proevropski blok. I to je podela po kojoj se raspala Jugoslavija. Jugoslavija se raspala upravo na toj liniji i u ovom trenuku ja pozivam našu javnost, ljude od ugleda, ljude u javnom i društvenom životu, naravno pre svega političke ličnosti, da govore, da ovo vreme preostalo iskoriste da upute jedno upozorenje da je cela kriza na severu Kosova veštački proizvedena. Ona uopšte nije prirodno nastala kriza, to je laž. Ona je nastala pričom o carinskom pečatom, koji kao što ste videli može se rešiti vrlo brzo. Izneseni su netačni podaci u javnost, to je namerno proizvedena kriza sa huškanjem i guranjem ljudi koji se tamo nalaze, sa pričama o barikadama, o hladnim noćima, o dečici koja stoje na barikadama, o ženama sa zastavama, da bi tzv. patriotske snage ponovo ojačale i zaustavile ono što Srbiji neprekidno izmiče. A to je da konačno do kraja stane na put zemalja koje žele svoje demokratske preobražaje. 
Priče u novinama, i to još da kažem, o tome šta sve ne valja u Evropi deluju tragikomično. Naravno da postoji mnogo što šta na ovom svetu što ne valja, ali to je grupa danas najuspešnijih zemalja na svetu, ili među najuspešnijim zemljama na svetu po svim kriterijumima koji postoje, od ekonomskih do društvenih, od zaštite ljudskih prava do socijalne zaštite, od sistema obrazovanja do zdravstvene zaštite. Nema nikakve sumnje da bi ja to mogao, da se pripremim, i činjenicama ubedljivo pokazati, ali pre svega sistemom vrednosti, svojom parlamentarnom demokratijom i svojim odnosom prema antifašističkoj tradiciji koja je u Srbiji potpuno marginalizovana. Za razliku od Evrope koja ponosno za Dan Evrope uzima poraz fašizma u Drugom svetskom ratu, jer smatra da je Evropa izgrađena na porazu fašizma. 
Dakle, u ovom trenutku u Srbiji se vodi jedna odlučujuća bitka da slučajno Srbija ne dobije status kandidata pre završetka izbora kada bi tzv. patriotske snage mogle doći na vlast i kada bi onda one morale možda da zaustave ili uspore evropske integracije. Ali bi možda morale računati i sa Srbijom koja je prešla još jedan Rubikon i postala kandidat. U tom antievropskom bloku je najzanimljivija pozicija stranke koja izgleda da ima najveću podršku u javnom mnjenju, to je Srpska napredna stranka. Kao što ste primetili njeno evropejstvo je znatno utihnulo poslednjih dana, umesto toga imamo masu socijalne demagogije i priča o nekih 50 milijardi investicija iz Rusije ili ne znam odakle, a sto milijardi iz Kine, to je Vuk Jeremić obećao. Dakle, takmiče se Vučić i Jeremić, možemo i nas dvojica, recimo 150-200 jednaku težinu ima, 300, ja ću Brazil, ti izaberi Tajvan, ne znam šta već. To je više tragikomično licitirati sa investicijama u situaciji kad su ljudi gladni, nemaju posla,  ali je bitno da građani Srbiji prepoznaju ono što se zbova. Eto to je moj jedini apel da građani dobro razmisle, konačno od njih to zavisi, oni ipak imaju određen uticaj na svoje političke elite, da prepoznaju da se drugi put ovde za 10 godina vodi jedna bitka Evropa ili ne.
VUK DRAŠKOVIĆ, predsednik Srpskog pokreta obnove: 
- Ako neko u današnjoj Srbiji govori istinu onda on rizikuje da ga većina ljudi neće razumeti, neće hteti da ga čuje i razume i još će i da ga omrzne. Uprkos tome, ja ću pokušati da ovoj i ovakvoj današnjoj Srbiji, koja je mentalno vraćena u 1990. godinu, kažem neke činjenice, da je podsetim na neke istine. Jednoga jutra posle Prvog svetskog rata koji je izgubila, Mađari su osvanuli u državi koja je bila skraćena za više od 50 odsto predratne mađarske teritorije. Danas je Mađarska članica Evropske unije, ali granice poražene iz 1918. godine stoje tu gde su tada postavljene. Nemačka je kamen temeljac Evropske unije, vodeća ekonomska sila današnje Evrope, ali i Nemačka je 1945. kad je rat izgubila skraćena za mnoge svoje teritorije. Zapadna Poljska, trećina cela, pripadala je, primera radi, pre Drugog svetskog rata Nemačkoj. Sovjetski Savez je oduzeo Japanu četiri kurilska ostrva koja nikada u istoriji nisu bila ruska. Ali, sve te granice tada postavljene u korist pobednika na štetu pobeđenih stoje tamo gde su postavljene. Ni u Rumuniji, ni u Slovačkoj, ni u Srbiji, gde živi nekoliko miliona zajedno Mađara ne postoje institucije države Mađarske. Nema u Poljskoj, ni u Sudetima, ni u Rurskoj i Sarskoj oblasti institucija u onom delu koji je Nemačka izgubila, institucije nemačke države. Na Kurilskim ostrvima nema institucija države Japana. Ni Japan, ni Nemačka, ni Mađarska, niti jedna država koja je rat izgubila u Evropi i svetu ne postavlja pitanje međunarodnih konferencija da se to još jednom razmotri. Biti iz činjenice da neko bude proglašen krivim za rat i da rat izgubi uvek izvire presuda na koju pobeđeni nema pravo žalbe. 
I 1999. Srbija je vodila rat protiv NATO alijanse rat. Srbija je proglašena krivom za rat, Srbija je rat izgubila, po istim principima, na koje malo pre podsetih, stigla je presuda, Kumanovski sporazum, akt o kapitulaciji po kojemu je država Srbija prisiljena, a kao poražena i prihvatila i potpisala da se kompletno povuče sa teritorije Kosova i Metohije. Sve ono što u bilo kom smislu je predstavljalo do tada vlast države Srbije na Kosovu moglo je da se povuče. Srbija je kao poražena izgubila suverenitet nad svojom dotadašnjom pokrajinom, izgubila je teritorijalni integritet jer su se sve njene i granične oznake, a ne samo vojnici, morali da povuku sa spoljnih granica Kosova. Kad kažem Kosova, ugovor je bio neumoljiv, celog Kosova u granicama koje je ono kao pokrajina imalo do pre rata. Narodu Srbije mora se reći istina da je ovu kapitulaciju sa sedam pečata overio i Savet bezbednosti Ujedinjenih nacija. Narodu Srbije mora se reći istina da nikada nijednim dokumentom nije garantovano državi Srbiji da vrati ni tih do hiljadu policajaca i vojnika na Kosovo. Nikad. To je jedna velika manipulacija, jedan od najvećih balvana koji se kotrlja Srbijom. 
Rečeno je i piše da oružane snage tadašnje SRJ do hiljadu vojnika ili policajaca mogu se vratiti na teritoriju pokrajine isključivo na zahtev komandanta Kfora, ali na zahtev generalnog sekretara Ujedinjenih nacija danas naša vojska može biti upućena u mnoge zemlje na svetu. Rezolucijom 1244 Saveta bezbednosti Ujedinjenih nacija na koju se toliko ovih dana ovde neki pozivaju Kosovo je definisano kao jedinstvena carinska zona. Jedinstvena carinska zona zbog toga što je sa teritorije pokrajine povučeno sve što je predstavljalo vlast države Srbije. Ovo su neke istine na koje ja želim da podsetim. Skupština Kosova je proglasila nezavisnost 2008. Pre toga mi smo usvojili svoj ustav u čijoj smo preambuli istakli da je Kosovo pokrajina u sastavu države Srbije uprkos svim ovim činjenicama, jednostavno ustavotvorci su kazali to što važi za Nemačku, za Japan, za Mađarsku, za Italiju, što važi za čitav svet ne može da važi za nas, mi smo posebni, mi hodamo po plafonu i to za nas ne može da važi. I pri tome taj ustav smo usvojili u skladu sa načelom Kosovo je naše, Kosovo je u Srbiji, ali ne i ogromna većina građana koji žive na Kosovu, ne i Albanci, oni nisu u Srbiji i uoči referenduma, čudi me da to niko od medija neće jednostavno da upre prst na kompjuter, to je danas lako i da nađe da je odlukom našeg Vrhovnog i Ustavnog suda uoči referenduma kazano da Albanci sa Kosova nisu građani Srbije. To su činjenice.
 Činjenica je da tu takozvanu lažnu državu Kosovo priznaju 22 članice od 27 Evropske unije a naši još strateški kažu cilj da i mi uđemo u to društvo. Druga činjenica je ta da veoma brzo će veća polovina članica Ujedinjenih nacija priznati kosovsku nezavisnost. Sledeća činjenica i istina je ta da je Misija Euleksa dovedena na celo Kosovo takođe sa mandatom Saveta bezbednosti Ujedinjenih nacija sa ciljem da se tamo uspostavi vladavina prava, da se štite evropski principi, slobode, ljudskih prava itd. Laž je sve ono što se priča danas Srbiji da će taj Euleks sa tim svojim mandatom u Severnu Mitrovicu da dovozi albanske sudije i da će taj Euleks na severu Kosova i po Kosovu da uspostavlja albansku vlast. Ne, planom Marti Ahtisarija koji je Priština prihvatila, ne postoje institucije države Srbije na Kosovu, niti mogu da postoje i zbog Rezolucije 1244 i zbog Kumanovskog sporazuma. Ono što postoji, što se garantuje jesu srpske nacionalne institucije na Kosovu i Metohiji, i ono što se Ahtisarijevim planom garantuje jeste autonomija tih srpskih nacionalnih institucija na Kosovu. Taj nivo autonomije danas u Srbiji ne postoji, nijedna opština nema takav stepen autonomije. Pa ima, garantuje se, i sudstvo u prvom stepenu i lokalna srpska policija u tim srpskim opštinama, ekonomska i svaka autonomija nacionalnih drugih ustanova, bolnica, škola, programa školskih, garantuje se intersna povezanost svih tih srpskih opština na Kosovu, srpskih institucija na Kosovu, njihova međusobna povezanost i dodatno njihova ista takva povezanost sa državom Srbijom. 
Povrh svega, severu zbog činjenice da su te četiri opštine valjda 90 i nešto odsto nastanjene Srbima, predviđa se i status regionalne autonomije. Još jedna istina se krije od Srbije. Mnogo je više Srba južno od Ibra nego što ih je severno od Ibra. Patriote i mileševski crni anđeli koji nas podsećaju na duhovno i istorijsko značenje Kosova dobro znaju da sve te duhovne vrednosti, istorijski spomenici koji zaista predstavljaju duhovnu baštinu celog srpskog naroda južno su od Ibra. Mi severno od Ibra nemamo nijednu nacionalnu vrednost osim balvana. Pa kad stvar pogledamo i sa ove duhovne istorijske strane i dolazimo do zaključka da se u tragičan položaj guraju Srbi južno od Ibra kojima se manipuliše dotle da im se iz Beograda diriguje da i oni izađu na ulice i da demonstriraju solidarišući se sa pobunjenicima sa severa, koje nije briga za položaj Srba južno od Ibra. Ovo su činjenice. Ja ne vidim nijedan razlog da se ovo krije od građana Srbije i ne vidim nijedan moguć potez, osim prihvatanja Ahtisarijevoga plana kao osnove za dogovore, pregovore Beograda i Prištine uz nastojanje da se dobiju evropske garancije, garancije EU za sve ono što taj plan garantuje i da se on u nekim svojim tačkama poboljša uključujući i nastojanje da se dobrije neka vrsta Ahtisari plusa za sami sebe. 
Ako bismo izašli sa ovim predlogom, sa ovim stavom sutra budite sigurni da bismo mi 9. decembra dobili i datum za početak pregovora ali ako se nastavi ovako onda ćemo mi 9. decembra naprosto izgubiti i tu kandidaturu i niko neka ne govori da ćemo je dobiti ako stvari ostanu ovakve kakve jesu. I još jedna istina koja se krije od naroda Srbije. Rekoh 1999. je bio rat Srbije sa NATO alijansom. Rat je izgubljen. Rat se, međutim, izgleda nije mogao izbeći i to je ta istina koja se krije od Srbije, jer je rat iznad svih i pre svih želeo tadašnji režim u Beogradu. Strategija režima bila je sledeća – Kosovo nam je kamen o vratu, moramo se osloboditi tog kamena pa je zato neophodno isprovocirati rat sa NATO alijansom koji ćemo izgubiti pa će nam NATO oduzeti Kosovo a mi ćemo posle u zemlji da pokrenemo histeričnu kampanju protiv NATO alijanse kao otimača Kosova, NATO alijanse kao dušmana srpskog naroda koji je bacao bombe po Srbiji i na toj osnovi raspiriti antievropska antizapadna osećanja i strasti u zemlji i okrenuti se našoj majčici Rusiji. Ovo vam odgovorno govorim, to je bila zvanična politika i ne zaboravite čim su prve bombe NATO alijanse počele da padaju na Srbiju, tadašnja skupština SRJ usvojila je Deklaraciju o federaciji, konfederaciji sa Rusijom i Belorusijom. Još je naša skupština nije poništila. Drugo je sad pitanje što ondašnje rukovodstvo Rusije nije htelo ni da pročita tu deklaraciju.
Sonja Biserko:
- Htela bih da dodam nešto za južno od Ibra. Oni (Srbi) su počeli polako da se integrišu u kosovske institucije i za ovo kratko vreme su postignuti rezultati. 
Vuk Drašković:
- To je tačno, ali tačno je da Ahtisarijev plan prihvatila samo jedna strana i on nigde, pa ni južno od Ibra, nije još primenjen u celini. I tačno je da će Srbi južno od Ibra ostati bez Ahtisarijevog plana ako se nastavi ovakva politika i ovo stanje na Severu.
Bojan Đurić, poslanik Liberalno demokratske partije
Mnogo je ovde istina bilo, ja mislim da moramo jedni drugima da saopštimo još jednu. Mislim da je jedna od najvećih zabluda koje postoje o nama, o našem narodu, da smo užasno neefikasni i da je to naš najveći problem, sklonost da gubimo vreme. Mislim da je to možda ponekad karakteristično za ovo što zovemo uobičajeno druga Srbija, reformska Srbije, Srbija koja želi svoju zemlju u Evropi, evropska Srbija, a da za onaj njen drugi deo za koju ćemo na izborima videti da li je veća ili manja polovina to ne važi. Dakle, danas je tačno deset ili 12 dana otkad je izašao taj prvi izveštaj Evropske komisije. U takozvanoj proevropskoj javnosti je sve vreme trajala analiza svakog zareza, svake reči u toj uslovnoj preporuci - da li ona znači da moramo do 9. decembra da završimo pregovore ili razgovore sa Kosovom, da li moramo da u potpunosti priznamo misiju Euleks ili je realno stanje na terenu. Za to vreme druga Srbija nije gubila vreme zato što je ona osnove za ovo što danas radi postavila mnogo ranije, hajde da tako kažem, možda je poslednji trenutak kada je to učinila onaj kraj jula kada su se i pojavile prve barikade na severu Kosova. I tada su postavljene zapravo ključne teme ili ključni reperi sa kojima se danas barata - uska ili tanka mogućnost da Srbija 9. decembra dobije status kandidata. 
Praktično svaki deo te rečenice koja govori o uslovima za dobijanje statusa kandidata je danas predmet spora i mislim da ovog jutra možda, ne u najvećim medijima, nego u onim koji su, da tako kažem alternativni, a koji uglavnom pripadaju ili su vrlo bliski stavovima Srpske napredne stranke. Možemo da vidimo šta je zapravo bio smisao tih sinoćnjih razgovora koji su trajali četiri ili pet sati kod predsednika republike, gde ne bih rekao da četvorica predsednika sa severa Kosova na ravnopravnoj nozi razgovaraju sa predsednikom Srbije. Oni kod njega dolaze u stilu Čvorovića, oslobodilaca Beograda, postavljaju uslove, odbijaju zahteve ili molbu predsednika republike, a onda ponovo sednu u državne automobile vrate se na sever Kosova i odande daju izjave medijima. I da ne bude zabune, među njima nisu samo predsednici opština koji pripadaju Demokratskoj stranci Srbije ili Srpskoj naprednoj stranci, predsednik optšine Leposavić na primer je funkcioner Demokratske stranke. Dakle, sinoć su kod predsednika bili jedan visoki funkcioner Demokratske stranke koji je načelnik Kosovsko-motrivačkog okruga, koji takođe pripada toj vladajućoj koaliciji, oni su odbili molbu i zahtev predsednika svoje države i svoje stranke, okrenuli se i vratili se nazad. I to je zapravo ključni element ovog problema da ne možemo da imamo jednu politiku. Dakle nije problem što ta koalicija ima toliko članica, problem je što si u svakoj od stranaka, pogotovo najvećoj stranci te koalicije javlja više politika, pa je jedna zvanična politika Andrićevog venca, druga politika ona koja se promoviše preko medija, treća važi na barikadi. Ta ideja unutar stranačke demokratije nas neće daleko dovesti i ona nije mogla na taj način čak da funkcionie čak ni u Miloševićevo vreme. 
Ja ne mogu da zamislim situaciju u kojoj Milošević 1994. ili 1995. kada ne može da obezbedi kod bosanskih Srba onakav stav kakav on želi ili stav ili sastav delegacije ili pravila glasanja u Dejtonu koje je on želeo, da se povuče i da jedina reakcija bude izjava ministra za Kosovo i Metohiju da predsednici opština na severu Kosova na sastancima govore jedno, u javnosti drugo, a na barikadama treće.To valjda nije nikakvo iznenađenje, to tako traje godinama, ali se ne ponaša na drugačiji način ni gospodin Bogdanović kao ministar, ni njegov zamenik ili državni sekretar Oliver Ivanović, a bogami i mnogi viši zvaničnici u ovoj zemlji su navikli na takvu vrstu ponašanja.
Gospodin Drašković govori o presudama  i o  nemogućnosti da države u sličnim situacijama kada dožive vojni, politički, ratni poraz, kako god hoćete, podnesu žalbu. Mi smo sebi nekako priuštili to pravo da podnesemo tu žalbu, pa smo posle prvostepene presude koja je bila Kumanovski sporazum i koja samo formalno ima oblik nekakvog ugovora ili sporazuma, pre dve, dve i po godine, podneli i zahtev za savetodavno mišljenje Međunarodnom sudu pravde očekujući da će pred njim biti osporena prvostepena presuda. Naravno da je iz Međunarodnog suda pravde koji je jedan, da tako kažem, uštogljeni međunarodni pravosudni organ, došao vrlo brutalan šamar onima koji su takvu žalbu podneli i u tih nekoliko dana, to je čini mi se jul 2010. godine, je možda prpopuštena poslednja velika prilika za promenu poltike koju bi mogla da sprovede ova koalicija na vlasti i koja bi u javnosti izazvala neku vrstu reakcije koja bi podrazumevala otrežnjenje, suočavanje sa samim sobom ili kako god hoćete. 
Međutim, krenulo se drugim putem. Podsetio bih vas da je tada ministar spoljnih poslova, valjda teniska sezona tada nije bila toliko intenzivna kao ove godine pa se mnogo češće bavio tim poslom, je odlučio valjda pod pritiskom Albanije ili broja zemalja koje mogu da nas prestignu podnese predlog rezolucije pred Ujedinjenim nacijama. I to je savim sigurno najantievropskiji dokument koji je nastao u ovoj zemlji posle 2000. godine ili makar do jula ove godine kada je usvojena ova poslednja, nadam se poslednja, rezolucija ove vrste o Kosovu u srpskom parlamentu. Meseci i po dana je trajalo preganjanje, mesec i po dana smo bili u istoj ovoj situaciji u kojoj smo danas da se državna politika vodi javno na jedan način, a da se preokret vrlo stidljivo najavljuje na prvom, trećoj ili petoj strani nekog od medija ili neke od novina u Srbiji na kojoj kabinet ima manji ili veći uticaj i ta stidljiva najava politike traje otprilike jedan dan, a onda nakon toga predsednik Republike izađe i ponovo javnost a i politiku vrati na one čvrste polazne osnove i Evropa i Kosovo, što je u suštini antievropski stav. 
Nakon tih mesec i po dana iste vrste preganjanje, samo što tada nismo imali barikade, promenili smo predlog Rezolcije pred UN do poslednjeg slova. Dakle ništa od onog početnog teksta nije ostalo, dobili smo taj častan izlaz da možemo pred javnošću da tvrdimo da smo taj predlog Rezolucije uradili u saradnji sa Evropskom unijom ikako nikakve tu saradnje nije bilo i nijedan početni stav Srbije nije uvažen, a onda se narednih 7, 8, 9 meseci ništa nije radilo na promeni te politike. 
Danas smo došli u situaciju da zvanična državna politika ove zemlje brani tzv. paralelne ili srpske institucije na Kosovu koje se ponašaju prema njoj na onaj način ka koji su se sinoć ponašali predsednici opština, istovremeno emitujući u javnost poruku da je najvažniji srpski interes Srbije u ovom trenutku da se i sledećeg proleća raspišu i organizuju izbori za novi saziv tih paralelnih institucija na Kosovu. I pošto vrlo retko postoji prilika da se o tome govori, prosto te magle su toliko velike, mislim da je možda važno da jednom progovorimo i o brojevima, odnosno o legitimitetu tih ljudi koji predstavljaju tzv. paralelne institucije ili institucije države Srbije na severu Kosova. Pošto stalno postoji pozivanje na narod i to događanje naroda je počelo i trajalo krajem 80-ih na jedan ipak masovan način bez obzira šta mislili o tome, danas će se on završiti imitacijom antičke ili atinske demokratije neposredne koja je nekad postojala na trgovima, danas se to svodi na demokratiju odnosno izjašnjavanje naroda na nekakvim barikadama u okolini Jarinja, Brnjaka, Leposavića ili Zubinog Potoka. 
Dakle stranke koje vladaju u opštinama na Severu Kosova - sve stranke su naravno beogradske - neke od njih za sebe tvrde da su evrpske, neke priznaju da su antievropske, su na tim izborima u zavisnosti od opštine do opštine dobijale nekoliko stotina do jedva nekoliko hiljada glasova. Predsednik opštine sa najvećom podrškom od ove četvorice koji su sinoć tako oštro predsednika propitivali o tome da li ga je slagao Borko Stepanović nakon povratka iz Brisela, ima najveću podršku. On je osvojio nešto ispod 3000 glasova. U Kosovskoj Mitrovici, koja je valjda centar srpstva na severu Kosova na izborima je glasalo 6000 ljudi. To je optilike broj glasača u ovom i sledećem kvartu pa ovde nikome ne pada na pamet da na taj način razgovara sa zvaničnim državnim organima. Dakle ne samo da je mnogo manji broj Srba koji živi na severu Kosova u odnosu na one koji žive praktično po Ahtisarijevom planu i Ustavu Kosova južno od njega nego i broj ljudi koji podržavaju takvu politiku ili je makar izašao na izbore i glasao za institucije države Srbije deset ili 15 puta manji od onog broja Srba koji na Kosovu žive. I šest ili sedam puta manji od broja Srba koji primaju platu Republike Srbije ili su na bilo koji drugi formalni način uključene u njen sistem. Odgovornost za to što se o tome u Srbiji ne govori svakako nije ni na kosovskim Srbima ni na predsednicima opština, ni na Evropskoj uniji, ni na zvaničnoj Prištini. 
Odgovornost svakako leži u Beogradu. Pominjani su ti primeri nekih drugih zemalja koje su izgubili ratove, one nakon toga to je tačno uglavnom nisu imale luksuz da same pišu svoj ustav. Kod nekih je to bilo brutalnije, japanski ustav su praktično pisali američki vojni zapovednici, u Nemačkoj nije bilo tako ali se nijedna od tih zemalja ne bi promenila, ne bi demokratski, ekonomski, privredno, politički transformisala da je samo ostala na tom manje-više nametnutom ustavu u tom trenutku. Te države su se menjale iznutra, oslobodile su se svojih iluzija, čak i ta priča da je zapravo model dve Nemačke primenjiv na severu Kosova je apsolutno netačna. Zapadna Nemačka, Savezna Republika Nemačka tokom 40, 50 godina, posle Drugog svetskog rata nije ugrozila nijedan svoj vitalni, nacionalni interes zbog ambicije da jednog trenutka proširi svoj suverenitet na obe nemačke što se i dogodilo. Cak suprotno - ono što se dogodilo 1989. je zapravo posledica jačanje Nemačke ali ne samo u političkom ili vojnom smislu, nego pre svega u ekonomskom smilu. Nema;ka praktično sve vreme jedna od ključnih osnova ili spona evropske unije i zajedničke Evrope koja se zapravo i zaokružila krajem 80-ih ili početkom 90-ih godina prošlog veka. 
Ja mislim da, sada se vraćam na onu efikasnost da će 9. decembra biti prekasno, da je ova nedelja ili narednih desetak dana zapravo ključno za budućnost Srbije. U njima će biti mnogo pogrešnih informacija, dezinformacija, spinova kako se obično kaže, izjašnjavanja naroda na barikadama, mnogo nacionalnih radnika i patriota koji će se busati u prsa dok teška mehanizacija srpskih javnih preduzeća učestvuje u stvaranju alternativnih putnih pravaca, ali to se u jednom trenutku mora okončati. Upotrebiću taj citat “strepnja je meni dublja od nade”, ali mislim da još uvek imamo neku šansu da epilog ili scenario bude različit od onog koji se dešavao recimo 1995. u Krajini ili u leto 1999. nakon potpisivanja Kumanovskog sporazuma. Sada moraju biti donete političke odluke i za to mora da postoji jasna politička poruka ili jasna politička snaga. Mislim da se to ne može očekivati od najvećih političkih partija u Srbiji koje za sebe veruju da su prakticno napravile dvopartijski sistem i da na svojim tezama i ”Kosovo i Evropa” ili ”Evropa i Kosovo”, na paradigmama o starijim sinovima - Kosovu kao starijem sinu koji se valjda više voli od mlađeg sina, a mlađi sin je Evropa - da se ne može voditi nikakva efikasna politika osim da se možda na potpunom kolapsu i nacionalne i evropske i kosovske politike i na haosu koji će nakon toga nastati, da takve stranke traže prostor na sledećim izborima za neku vrstu koalicije ili saradnje u kojoj će biti najmanje važno kada će Srbija dobiti status kandidata. Ako Srbija 9. decembra ne dobije taj status čak i bez određenog datuma za pregovore to nije jedna izgubljena godina to je pet ili šest izgubljenih godina u svakom smislu, u smislu entuzijazma za evropske reforme, u smislu evropskih fondova.
 A evropski fondovi su omiljena tema zvaničnih evroreformatora iz sadašnje vlade pošto se Evropa stalno doživljava kao neki bankomat gde je potrebno samo dovoljno dugo i strpljivo stojimo u tom redu pa ćemo steći pravo da izvučemo novac i mislim da treba tu vrstu pritiska vršiti ne prema ljudima koji nas možda svojim izjavama najviše nerviraju ili nam deluje da su najveći evropejci nego prema onima koji imaju realnu moć odlučivanja, prema predsedniku republike, prema potpredsedniku vlade zaduženom za evropske integracije, koji je procenio da je vrlo pametno da izvređa one zemlje koje imaju neke rezerve prema statusu, prema kandidaturi Srbije, tako što je rekao da su pobeđene te zemlje koje se tome suprotstavljaju. Te zemlje, da vas podsetim 9. decembra, glasaju o tome i svaka od njih može da stavi veto na kandidaturu Srbije. To su prosto ključni pravci i kritike i akcije, ove da kažem prave evropske ili prave evroreformatorske dela političke scene, u Srbiji. Samo jedna još dopuna na kraju, postoji možda jedna opština koja ima bolji status u Srbiji od te četiri na severu Kosova, mislim da je to Jagodina, ona može da računa na mnogo izdašnija sredstva iz budžeta i svaku drugu vrstu luksuza i ekskluziviteta.

VUK DRAŠKOVIĆ:
- Još samo dve napomene, izvinjavam se. I kada bi bilo mogućno, a nije mogućno i tog otcepljenja biti neće, da se sever Kosova otcepi i pripoji Srbiji to neminovno vodi otcepljenju od Srbije Bujanovca i Preševa. Druga napomena je sledeća da će se verovatno zbog naše politike naše ponašanje koristiti u onim humorističkim rubrikama širom sveta zamislite šta mogu da misle o državi ozbiljni ljudi u svetu. Država prihvati carinski pečat i potpiše na kojemu piše carina Kosova, a posle ustane u organizaciju barikada sa obrazloženjem jeste, prihvatili smo mi ali ne prihvatamo da je to carina Kosova, ali ne prihvatamo da na carini Kosova budu carinici sa Kosova. Ne sme se ćutati, sramoti se ceo narod. Imamo fin aforistički krug, tu smo šampioni u svetu, to je za aforizme, ali ne može se tako voditi država. 
SENA TODOROVIĆ, “Kišobran”, Vankuver.
- Može li neko da odgovori  koliko koštaju ove barikade, ko je odobrio i ko finansira?
Bojan Đurić:
- Teško je čitati srpski budžet na taj način pogotovo dok postoje crni fondovi, ali ono što je sigurno, je recimo šteta na godišnjem nivou zbog barikada u onom trenutku kad je bio sprečen protok robe iznosila između 300 i 350 miliona evra. To je cena, naravno to država ne posmatra tako, za nju ne bi bio toliki gubitak, to su privatne kompanije a one su tu da ili plaćaju porez ili podnose cenu nacionalne politike. Na drugim stranama postoje svakako nekakvi troškovi, ali mislim da su oni mnogo veći na političkom ili globalno ekonomskom planu nego u smislu svakodnevnog plaćanja. A čujem da ima dosta dobrovoljnih sponzora sa severa Kosova koji su spremni da pomognu te barikade iz patriotskih ili nekih drugih razloga. O tome je svedočio i državni sekretar Ivanović u jednom trenutku komentarišući poziciju sada već čuvenog Zvonka Veselinovića.
Žarko Korać:
Cela ta priča ako gledate taj ekonomski aspekt je u stvari dramatična i nikada nije otvorena u našoj javnosti. Svojevremeno Koordinacioni centar bar dve godine nikada nije podneo završni račun o Kosovu. U jednom trenutku ima 150 zaposlenih, gradio je objekte na Kosovu za Srbe povratnike pre svega u osojanskoj dolini. Mi nemamo nikakve stvarne podatke o tome ko je to gradio, koliki je bio budžet za to, a pominje se ime čoveka koji je gradio, a za koga na Kosovu niko ne zna, znači Albanac naveden kao preduzimač koji gradi. Neko bi morao za poslednjih sedam-osam godina da pogleda ne samo ono što je država izdvajala. Uzmite samo problem Koordinacionog centra, neko bi morao da odgovori na pitanje da li je tačna informacija koja se pojavljuje - da jedan broj srpskih tajkuna, u stvari čak je i Dačić to rekao nedavno ali informacija nije nikada elaborirana u javnosti, da je izvoz goriva koje imamo na Kosovu ogroman. Postoji indicija da se jedan deo tog govora vraća nazad u Srbiju. Pošto se ne vraća PDV onda se samo na PDV ostvaruje ogromna zarada. Svakako postoje vrlo krupni motivi jednog broja biznismena u Srbiji da tamo ne bude carina. Njihov motiv nije isti  kao kod ovih ljudi koji su  na barikadama koji to vide psiholoki, politički da će se odvojiti od Srbije. 
Mislim da se tu isto radi o jednoj teškoj manipulaciji nezadovoljstvom jednog broja ljudi, ali mi iz nekih razloga nikada nemamo analizu ili podatke. To bi bilo zapravo pitanje za Ministarstvo unutrašnjih poslova da ono nama odgovori na jedno sasvim jednostavno pitanje - kako izgleda sa carinom sa srpske strane. Imate dve carine. Jedna je sa Kosovske strane. Da li postoji carina sa srpske strane i da li ona može da nam da neki podatak o tome šta tačno se izvozi na Kosovo. I da li je tačan podatak da jedan deo te robe, nešto građevinskog materijala, pre svega energenata se nazad vrati u Srbiju. Drugim rečima da su ovi kanali nelegalni posebno ova dva o kojima govorimo, kanali kojima se jedan deo te robe vraća u Srbiju. Jedna stvar je sigurna, to je da je Srbija veliki izvoznik na Kosovo. Mi imamo jedan strašan paradoks da je naša državna politika tako neprijateljska da kažemo zemljama ili delovima našeg okruženja gde je naš najveći izvoz. To su Bosna i Hercegovina i Kosovo i to jeste jedna potpuno fascinantna činjenica da su ekonomski odnosi obicno u skladu donekle s političkim ili su čak paralelni. Vi vodite neprijateljsku politiku prema zemljama u regionu, prema područjima u kojima imate apsolutno nejveće ekonomske interese i to je nešto što mnoge ljude fascinira. Ali ono što se krije ovde jeste da je Srbija uvela blokadu kosovske robe pre dve godine. 
Kosovo je samo dve godine kasnije reaktivno pokrenulo pitanje pečata, ali pre toga je Srbija u stvari zabranila izvoz praktično kosovske robe u Srbiju zbog pečata iako je taj iznos samo simboličan. Tako da se može smatrati na Kosovu je reakcija kosovskih vlasti prištinski doživljena kao odgovor na ono što je uradila pre toga Srbija, a ta je odluka vezana naravno za proglašenje malo zakasnelo, odluka je bila iza proglašenja nezavisnosti Kosova. Tako da u javnosti jako mnogo nedostaju činjenice pre svega o ekonomskim interesima Srbije, o tome šta ko ekonomski tu prosperira ili ne prospeirira. Prošli put je Drašković upravo ovde govorio o činjenici koji deo, koliko se finansiraju paralelne strukture, ali moram vam reći imate još jedan paradoks ispod Ibra, ne znam da li to znate, da tamo imate u pojedinim srpskim opštinama dve vrste srpskih institucija. One koje su dobile podrsu na kosovskim izborima i one za koje se glasalo na izborima koji su raspisani u Srbiji. Znaci imate dve srpske vlasti, jedna je na onim izborima koje je organizovala Priština a druga na onim izborima koje organizuje Beograd. 
Još jedno pitanje, sledeći izbori bice raspisani recimo početkom maja izbori i to lokalni, republički i pokrajinski, pretpostavljam istovremeno. Sta će biti sa izborima na Severu Kosova, da li će Beograd da nastoji da se i tamo organizuju izbori što je novi prst u oko međunarodnoj zajednici i prištinskim vlastima. Sve u svemu Srbija u ovom trenutku pokazuje nemoć koja je paralelna podršci onima koji ne žele dalje evropske integracije Srbije. Kosovo se naravno ponovno koristi kao, kako bih rekao, sredstvo da do toga ne dođe i ovo što je govorio Drašković to podsećanje na tu hronologiju u stvari da se neprekidno govori o tome kao da mi odlučujemo o sudbini Kosova, kao da mi odlučujemo o tome šta će biti sa Kosovom, iako je to već mnogo godina više uopšte nije u rukama Srbije. Ono što se zamagljuje kosovskom pričom je drugi, za deset godina veoma konzistentni pokušaj da se spreče evropske integracije Srbije. Prestanimo, ja vas molim, uvek je u političkom životu važan identifikovati aktere i osnovne političke ideje. Tako su se kroz istoriju ljudi zavaravali, recimo kad je Hitler došao pa imao manjinsku vladu u početku ljudi se zavaravaju sebe, moć samoiluzije je veća od bilo čega drugog. Ovde se vodi jedna odsutna bitka da li će Srbija biti evropska država ili će dobiti status Severne Koreje ili neke druge, Irana. Može, sve to može, na ovom svetu sve to postoji. Postoji cena, Srbija je to već jednom prošla ali je, kako bih rekao, zamagljeno to, namerno je zamagljeno, namerno se patriotske igre igraju samo zato da građani Srbije ne bi videli šta je u stvari priča o Kosovu, šta se suštinski iza nje krije i to mislim da smo mi svi to ovde rekli, u tome smo apsolutno nas četvorica saglasni.
DUŠAN BOGDANOVIĆ
- Hteo bih da se osvrnem na ovo što je govorio Bojan Đurić i rekao da će u ovim uslovima naše približavanje Evropi da se oduži na pet ili šest godina, malo više od toga. Budžeti Evropske unije se formiraju za sedmogodišnji period, a ovaj tekući istice krajem 2012, a novi stupa na snagu 2013, traje do 2019. Taj novi, koji će stupiti na 2013, već je napravljen i o njemu se uveliko diskutuje. U njemu nema nikakvih stavki koje bi ukazivale na to da oni računaju na nas. Dugoročno se planiraju i sredstva, brojno stanje i sredstva za izdržavanje Evrpskog parlamenta. Tamo ima, doduše ne piše Hrvatska slovima, ali broj poslanika Evropske unije će biti povećan tačno za onoliko koliko će Hrvatska da delegira onog trenutka kad stupi u članstvo Evrpske unije. Druga stvar, ja se ne bih tako lako poveo za raznim tumačenjima da je sinoćnji sastanak kod Borisa Tadića bio jednostavno kapric četiri uzjogunjena predsednika opštine i jednog načelnika od kojih su dvojica iz DS. To bi značilo da u Demokratskoj stranci nemamo čak ni demokratskog centralizma. Nemojmo se zavaravati Boris Tadić je čovek koji je u svojim rukama skoncentrisao toliku količinu vlasti i moći u ovoj državi da ih ni on svojim gigantskim intelektualnim sposobnostima nije u stanju da svari. Meni to liči na jedan od ranijih perioda od kojih smo se nagledali, naslušali 90-ih godina, ja se sećam, i time završavam, 1991. godine ja sam bio tada u službi ambasade u Bonu pa su me posle toga isterali, došao Vladislav Jovanović i držao konferenciju za štampu i pitaju ga novinari nemački i međunarodni šta to Srbija radi u Vukovaru, a on kaže ne, tu Srbija ne radi ništa, to radi Jugoslovenska narodna armija.

GLAS IZ PUBLIKE:
Ja imam samo jedno kratko pitanje i komentar u vezi sa Srbima južno od Ibra. Prirodono je da su oni, iako su izašli na izbore vrlo masovno na lokalne izbore 2009. godine odziv je bio znatno veći nego na izborima održanim po zakonima Beograda paralelno 2008, da su pod medijskom blokadom u Beogradu, da mi ne znamo u Beogradu šta se desava u opštinama kao što su Gračanica, Štrpce, Ranilug, i Parteš, da naša javnost uopšte nije svesna da njihovi predstavnici koji su dobili značajnu podršku građana. Drugo, da imaju značajnu podršku međunarodne zajednice, USAID, značajnih međunarodnih donatora, kao i od prištinske vlade. Oni imaju čak jednog potpredsednika vlade, Slobodana Petrovića. Šta može da uradi osvešćeniji deo političke elite da se razbije ta medijska blokada? U vezi s tim je pitanje šta uopšte može da se uradi da se našoj javnosti što pre počne menjati stereotipska slika Kosova uopšte, dakle i Srba južno od Ibra i Albanaca južno od Ibra, stereotipska slika koja je zasnovana na nekim slikama možda 18, 19. ili ne znam kog veka u kojoj se potpuno zanemarju socijalne, demografske, političke, kulturne i druge promene koje su se desile na Kosovu od 1999. do danas pri čemu ono u opšte više nije ono ruralno društvo o kome piše, koje zamišlja i koje predstavlja svojim konzumentima Dobrica Ćosić u svojim izlaganjima. To je jedna sasvim drugačija zajednica u nekoj vrsti civilizacijske, poltiičke i ekonomske tranzicije. Šta može da se učini da se ta realnija slika približi prosečnom građaninu Srbije kako bi on bolje razumeo i kako bi samim tim menjao svoj stav prema Kosovu.
Sonja Biserko:
- Helsinški odbor je proveo nekoliko godina u enklavama,  ima brojne izveštaje, radio je dosta sa Srbima baš pred izbore i za vreme izbora, ali to prosto nije imalo medijsku pažnju, što je sve deo strategije iz Beograda. To moze da promeni samo promenom politike u Beogradu. Inače nema nikakve medijske strategije koja pokazuje realnost na Kosovu. Nažalost, i ovaj sever kao i sve ovo što se dešava je deo tog paketa.
Jelena Milić:
Pre svega da se zahvalim Sonji za još jednu odličnu debatu, uvek volim da pratim posle kakva će biti medijska pokrivenost. Možda ovog puta uspemo da napravimo nešto ozbiljnije da nadoknadimo ono što smo tada propustili. Vidim da je gospodin Ljajić juče bio što nije loše, mislim da je trenutno jako bitno zaista javnosti otkriti kandidaturu i pozitivnu preporuku. Mislim da je ta kandidatura došla uprkos demokratskoj stranci, u stvari pozitivna preporuka upravo i zbog svih nas ovde i tih višegodišnjih napora i te proevropske Srbije koja se zaista sa raznim izazovima nosila. Ne vidim takvu stranu u Makedoniji ili Bosni trenutno, čak ni na Kosovu, i da je zaista jako bitno ovo što je gospodin Đurić rekao da je odsudna bitka u naredve dve-tri nedelje, jer ne bi bilo loše čak ni ako dobijemo i od Saveta Evrope preporuku pa makar i sa uslovljenim početkom pregovora ili odloženim za kasnije. Vidim da se to u nekim takozvanim pro druga Srbija elektronskim medijima i ovo što smo dobili preporuku za ovaj tehnički deo umanjuje i devalvira i mislim da nije pametno, da je to jednostavna nagrada za sve nas.
 Centar za evroatlanske studije  sugeriše svima da obrate pažnju na nalaz u analizi Evropske komisije, a to je činjenica da je Srbija jedna od retkih zemalja u Evropi u kojoj je ostao mandat vojnim, civilnim obaveštajnim službama da učestvuju u krivičnim i istražnim radnjama. To je nešto što više u savremenim demokratskim zemljama ne postoji. Indikitivno je što je to sada komisija prvi put spomenila i to me zanima zašto. Mislim da je ta preporuka o jačanju parlamenta, uloge parlamenta u nastavku nadzora nad službama jako bitna i da je to jedan prostor gde može da se otme ako mogu tako da kažem jedna dominacija, sada, Demokratskoj stranci. Ponavljam da bez napada i zahteva za nastavkom procesa reforme sektora bezbednosti, ni kosovski čvor ni odnos prema Bosni neće se moći razbiti, i mislim da svi vi ovde koji ste danas bili prisutni to je jedna od tema koje treba da artikulišu i da je stave možda u izborne kampanje.
Dopustite mi da i ja dam jedan primer ovde apsurdnosti šizofrene situacije u kojoj je Srbija dopustila da se nađe. Prošle nedelje je u Francuskoj ambasadi obeleženo prigodnom svecanoscu odlazak dva majora srpske vojske u misiju na francuski brod Atlantu. To je misija zajedničke evropske bezbednosne borbene politike, znači u istom danu kada državna preduzeća Srbijaputevi i Srbijašume snabdevaju materijalom ove dole na severu Kosova, da miniraju drugu zajedničku misiju zajedničke evropske bezbednosne odbrambene politike Euleksa. Mislim da Boža Đelić nije tu ni najveći neprijatelj nije slično, mislim da treba isterati na čistac Đilasa, pre svega Šutanovca, te snage u okviru Demokratske stranke i njima prebaciti loptu. To jednom određenom delu DS, igrati na njihovu sujetu i na sve ostalo, a onda strateški na duže staze mislim da bi bilo dobro artikulisati nastavak i kompletiranje reformi sektora bezbednosti upravo od ovih ljudi koji su shvatili značaj tranzicione pravde i suočavanje sa prošlošću kao po meni nužnog elementa završetka te oblasti.
Žarko Korać:
Vi vidite sad jedno pomeranje koje je počelo na političkoj sceni Srbije, ja sam to rekao da sad nije vreme za analizu. Pošto se povlači Demokratska stranka, to je sad tema za sebe, nećete dobiti nikog iz DS, dešava se isto ono što ste imali 90-ih godina kada Demokratska stranka nije bila nosilac borbe protiv Miloševića nego su bile razne druge stranke, neke su nestale, neke su ostale, i te male stranke koje su slobodnije, evo ruku na srce Vuk Drašković odlično govori o Kosovu i najglasnije poslednjih nedelju ili deset dana. Znači, uzgred dobijate odgovor zašto ne valja dvopartijski sistem, da te male stranke koje vam često izgledaju mariginalne i besmislene one jedine se usuđuju da govore nešto, jer imaju drugačije biračko telo, drugačiji odnos prema svom biračkom telu i prema javnosti. Demokratska stranka se povukla, i Tadić je sinoć poslao poruku koja nije jasna. Ako dobijemo kandidaturu to nije loše za izbore jer smo branili Kosovo. Drugim rečima, izbori su ono što interesuje velike stranke i moć na tim izborima, a male stranke interesuje budućnost Srbije. 
Sada vidite jednu dramu koja se zbiva pred vama i videćete da će se pojaviti još neke manje stranke, neki lideri, i neke javne ličnosti, one će same osetiti trenutak da treba da govore. Ko oseti oseti, nikoga ti da nateraš ne možeš da govori. Ovi ljudi koji ovde, proevropski orijentisani, počinju to da govore bez obzira što je SPO nacionalistička stranka, druga je liberalna ili ne znam kakva, socijaldemokratska. Ali ti ljudi hoće neku odgovornost za buduću Srbiju i vide šta se zbiva. To je sada jedna realnost od koje vi ne možete pobeći. U DS je mnogo veća disciplina nego što mislite. U DS se i te kako se raspravlja odmah o tome šta je neko rekao. Samo mi nemojte o tome da tamo nema unutrašnje discipline, i te kakve discipline ima u DS, prema tome ovo je odluka sa vrha, nemamo odgovor, ne znamo šta da radimo, ako se suprotstavimo gubimo. 
Ono što je Demokratska stranka nedvosmisleno tražila to je da se Kosovo rešava po završetku izbora. Eto to je glavni spor bio sa Angelom Merkel, i to je polako probilo u javnost i rezultat imamo da Tadić ide u Nemačku na sastanak jedne privredne asocijacije gde dve firme iz te asocijacije su veliki insvestitori u Srbiji, a Tadić će tamo da vidi tog pokrajinskog šefa, neće da vidi apsolutno nikoga iz nemačke vlasti. A to je prikazano da Tadić ide u Nemačku kao  odgovor na posetu Angele Merkel. Znači u tome su odlični da naprave marketing sebi, ali nisu odlični u tome da posle sastanka s predsednicima optšina izađu pred narod i kažu šta se dogodilo. Da kažu oni traže barikade, Tadić kaže u saopštenju tačno to je suprotno Kumanovskom sporazumu, to je suprotno Rezluciji 1244, oni ne dozvoljavaju Kforu da prolazi, šta Kfor hoće, kako će on da rešava to ni ja ne znam, ali sasvim je sigurno da imate jednu situaciju koja može da eskalira i to je nedvosmislen rizik za Srbiju da tu počne neko krvoproliće. Već je ubijen jedan Albanac tamo i to snajperom, i niko nam ne odgovara koga je ubio snajperom, odakle je došao taj pucanj i ko je pucao. Znači imamo u ovom situaciju paralizu u Beogradu, povlačenje Demokratske stranke i javnost koja tako sedi nezainteresovana i gleda šta će se desiti. 
Sad se ponovo odlučuje o sudbini Srbije i to na vrlo jasan način i to je poruka koju ćemo mi pokušati da prenesemo javnosti. Nemam iluzije o kontrolisanim medijima i ne znam koliko ćemo daleko stići. Mediji su potpuno kontrolisani. Ako u nečemu vlast još uvek odlično funkconiše to je u potpunoj kontroli medija, tako da ja nemam te iluzije. Ali što kažu ja nemam utehu od toga, rekoh i spasoh dušu svoju, pa ko hoće nek čuje, nije me čuo ni 1990, ni 91, 93, 95, ni 98, ni 99, ni 2000. Neko čuje, ti govoriš, čovek radi ono što može da uradi, a da vidimo kako će javnost da reaguje. 
I još jedna stvar, samo još ovo, to što se šalje ova poruka da će se možda neki udružiti, možda hoće, možda neće, verovatno neće, je upućeno Demokratskoj stranci jer ona ima strah od toga da joj se ne formira prava alternativa na izborima. Oni se prenu samo kad slute gubitak vlasti i zato je taj potez Jovanovićev bio da je to jedan mali nagoveštaj da bi mogla neka nova koalicija. Videćete kako će se uznemiriti DS zato što je ona stranka koja želi posle izbora da zadrži vlast i to je jedino što će nju uznemiriti ali nemam iluzija da će to promeniti nešto u njenoj politici, ali moram reći da isti akteri koji su vam 90-ih godina govorili protiv rata videćete sad će manje-više isti da se pojave i da ponovo govore o tome da Srbija mora da izbere svoju evropsku budućnost. 
Ovo je jako težak trenutak za Srbiju. Veci deo javnosti je anesteziran, smatra da se ništa naročito ne dešava i da je to već gotovo sa našom kandidaturom. Nije nimalo govoto i veliko je pitanje kakav će odgovor da bude ako se nešto desi na severu Kosova. To je pod velikim znakom pitanja, ja ne volim da idem tako daleko i da vam kažem da će neko da provocira krvoproliće da ne bi ušli u EU. Vi treba da shvatite oni neće Evropu na tom mestu, ubiće nekoga, pucaće, baciće bombu na Kfor, to je sigurno. Pojedinac, grupica, tamo su Naši, tamo su Putinovi bajkeri, svi su dole. Gledajte plakate po Beogradu, ”Dođite na Kosovo”, ”Branimo Kosovo”, ponovo se svi skupljajuu tamo.
Sonja Biserko:
Cilj ovih panela je da se što više ljudi uključi u ovu raspravu ali mislim da nedostaje ta šira mobilizacija i na terenu. To je jedini način da se u ovom momentu medijske blokade nešto pokrene poput onog što su 2000. radili sa Otporom. Tada je zajednicki jedini cilj bio skidanje Miloševića. Tako je i sada jedina tema izbora - da li Evropa ili ne. To treba da okupi što širu koaliciju bez obzira na pojedine političke razlike. U ovom momentu  jedino pitanje je Evropa ili ne Evropa, i sve što je u tom paketu.