Transkript sa skupa
“Evropeizacija srpsko-albanski gradjanski dijalog”, odrzanog 18. maja 2011. u Beogradu
SONJA BISERKO: Verujem da se krećemo u dobrom pravcu
Zahvaljujem se svima koji su se odazvali našem pozivu da učestvuju i doprinesu dijalogu između Srbije i Kosova. Želim posebno da pozdravim naše prijatelje sa Kosova i da im zahvalim što su došli u Beograd. Sama ta činjenica govori da postepeno ulazimo u fazu normalizacije  kojoj smo mi, to s pravom možemo da kažemo, značajno doprineli. Uprkos višegodišnjem odsustvu komunikacije između Beograda i Prištine, deo civilnog sektora na obe strane je kontinuirano sarađivao na raznim projektima. Ta saradnja je dragocena, jer je praktično održavala otvoren kanali za komunikaciju i povezivala dve sredine. Čini mi se da je to gotovo dvodecenijsko iskustvo dorpinelo relaksaciju odnosa, ali i stvaranju uporišnih tačaka za ono što nam tek predstoji. Zvanični dijalog je tek nedavno počeo i u interesu je obe strane da se odvija u očekivanom okviru traženja pragmatičnih rešenja za svakodnevni život  građana. Neki koraci još nisu napravljeni, ali rešenje je moguće naći samo ako se razgovara u dobroj veri. Verujem da se krećemo u dobrom pravcu. Dijalog je jedini način da se unaprede dobrosusedski odnosi u regionu, ceo region je u znaku promena suočen sa velikim teškoćama tranzicije i konsolidacije država. Ipak, ceo region jasno je opredeljen za pristupanje evropskim integracijama bez obzira na tekuće probleme. Evropska perspektiva je zajednički cilj. Sve zemlje regiona su makar deklarativno prihvatile zajedničke evropske vrednosti. Ulazimo u drugačije vreme koje zahteva ozbiljno promišljanje i prilagođavanje. Naša je obaveza i odgovornost da uskladimo svoje ponašanje sa duhom vremena i očekivanjima građana. Civilno društvo, bar onaj deo koji je u stalnoj vezi, ima veći potencijal u ovom trenutku da otvori brojna pitanja od interesa za obe strane. Delimični pregled aktivnosti u poslednje dve decenije na nivou dva civilna društva pokazuje svu raznolikost dosadašnjeg angažmana. To pokazuje da je potreba za uzajamnim odnosima jača od formalnih i stvarnih prepreka i razni oblici ekonomske saradnje su se stalno odvijali kroz neformalne kanale. Srbija  je jedan od  tri najveća izvoznika na Kosovo. Šta to znači? Da je život i potreba za razmenom i kretanjem veća od svih prepreka i hipoteka. Pred nama su veoma složeni problemi i velika očekivanja građana u pogledu menjanja stvarnosti u kojoj živimo. Na zvaničnom nivou stvari se kreću u skladu sa određenim uslovima i kriterijumima koje i Beograd i Priština moraju ispuniti na svom putu ka EU. Zadatak naših društava je mnogo složeniji, jer mora se učiniti napor da se menja društvena klima, da se menja vrednosni model, kako bi se iskoračilo u pravcu modernih država i društva. Mora se razgrnuti prošlost koja nas opterećuje kako bi se došlo do razumevanja politika koje su dovele do blokade u odnosima, do poremećenosti međuljudskih odnosa i posebno do narušavanja poverenja između dve zajednice. Zbog toga je neophodno, čini mi se, da Srbija učini neophodni iskorak u pravcu prihvatanja odgovornosti i za novu kosovsku realnost, odnosno njegovu nezavisnost. Suštinsko uključivanje u zajednice evropskih naroda zahteva dubinsku evropeizaciju društva u kojoj treba da učestvuju svi njegovi segmenti. Država će obezbediti okvir, zakone, mehanizme, a mi smo ovde da stvorimo društvo koje će istinski korespondirati sa Evropom i u toj korespondenciji biti sposobni da svojom kreativnočšću autentično doprinesemo i ravnopravno učestvujemo u svim projektima Evrope. Živimo u društvima koja još nisu oslobodila svoje stvaralačke potencijale i energije. Blokirana raznim hipotekama, malodušnošću i stalnim osećanjem inferiornosti naša društva najlakše nalaze odgovor u konstruisanju zavera i prebacivanja odgovornosti na druge. Da bi se izbegla ta večita zamka da su drugi krivi moramo preuzeti odgovornost za sutra. Ovo je približni okvir u kome očekujemo našu raspravu i najpre dajem reč   Jadranki Jelinčić, direktorki Fonda za otvoreno društvo. 
JADRANKA JELINČIĆ: Podrška unutrašnjoj evropeizaciji društava
Drago mi je da za manje od pola godine imamo priliku da se ponovo sretnemo i da razgovaramo. Civilno društvo je bitno doprinelo komunikaciji između zajednica u Srbiji i na Kosovu tokom devedesetih godina. Setićemo se, tada su takođe mnoge veze bile prekinute, ali isto tako je bilo prvo koje je stupilo u komunikaciju posle 1999. godine i koje je, ne samo dijalog, nego i zajednički rad nastavilo sa ciljem da neposredno doprinese unapređenju života u lokalnoj zajednici što nije manje važno od napora da se stvore uslovi da se među širim zajednicama obnovi poverenje, uspostavi, uđe u procese međusobne saradnje, kako bi uopšte bilo moguće da ozbiljno govorimo i aspiriramo ka uključivanju u evropske procese i naročito onom što jeste ultimativni cilj, dakle uključenje u Evropsku uniju. Ova vrsta dijaloga i konkretno ovaj dijalog koji je otvoren zahvaljujući inicijativi Helsiniškog odbora nosi četiri potencijala i ja se nadam da će u budućnosti svaki od ta četiri potencijala doprineti konsolidaciji demokratije u našim društvima i procesima približavanja Evropskoj uniji. Naime, ja sam uverena da, sedeći ovde, komunicirajući, pokušavajući da radimo zajedno, doprinosimo da se ponovo uspostavi poverenje. Zaista, bez izgradnje poverenja biće vrlo teško da se brojna teška pitanja, od svakodnevnog života, do onog što se naziva status i granice reši na način koji će biti prinvaćen u oba društva. Vi ćete danas razgovarati o značaju culture, a ja bih rekla da u uspostavljanju tog poverenja kultura, kulturna razmena, izdavaštvo, gde bismo stvaralaštvo jedni drugih predstavljali jedni drugima i objektivno informisanje imaju poseban značaj. Međutim, kada govorim o ovoj vrsti odnosa i saradnje, recimo u oblasti kulture i kulturnoj razmeni, želim da naglasim da su oni značajni za vraćenje poverenja ili ponovno uspostavljanje poverenja između srpske i albanske zajednice globalno, između Srbije i Kosova. Međutim, to je izvanredno značajno i za unapređenje kvaliteta života i unapređenja stabilnosti i na Kosovu i u Srbiji, i u Srbiji samoj. Vrlo je važno organizovati izložbu, recimo albanskih umetnika u Beogradu, ali je jednako važno tu istu izložbu predstaviti u Preševu ili Bujanovcu, da bi zapravo unapredili kvalitet života albanske nacionalne zajednice u Srbiji i da bi unapredili njihovu komunikaciju sa matičnim narodom. Mislim da je ovaj proces izvanredno značajan baš zbog vremena u kome se odvija i ovaj dijalog, tu, pre svega, referiram na pregovore u Briselu koji su u ovom trenutku u toku. Kako ovaj dijalog može da doprinese uspešnosti briselskog procesa? S jedne strane to je da pokušamo, i ja se nadam da ćemo sa ovog skupa izaći sa takvom porukom, da pomenemo još neka pitanja koja se uopšte ne pominju kao deo tog dijaloga. Recimo, pitanje nestalih je zaista jedno duboko lično pitanje i hiljade građana s one strane granice ili demarkacione linije, kako god je ko zvao, pogađa u njegovoj privatnosti, u suštinu ljudskog bića, ali ima i svoj odjek na ono što se zove uzajamno poverenje između etničkih zajednica. Ono kako možemo doprineti i uticati, ili pokušati bar da utičemo na proces pregovaranja u Briselu to je da pokušamo da utičemo na pregovarače da ujednače svoje prioritete. Danas smo čuli izjave pregovarača sa jučerašnjih razgovora i jedan i drugi pregovarač, ili i jedna i druga delegacija su rekle da smo blizu nekim rešenjima. Kad su nabrojali u kojim oblastima, ispostavilo se da je samo jedna oblast ta koja se pominje u izjavi i jednih i drugih i mene raduje što je to  sloboda kretanja; to znači, to je pitanje zapravo, priznavanja dokumenata i tablica, ali druga pitanja se ne pominju pa to znači da najverovatnije i nismo blizu tim rešenjima. Ono na šta mi možemo da utičemo sem uticaja na naše sopstvene predstavnike i pregovarače jeste i uticaj na EU. Takođe se nadam da ćemo izaći sa ovog skupa sa  zajedničkom porukom EU, odnosno onome ko je posrednik u ovim pregovorima, ko utvrđuje agendu, pre svega sa porukom da ono o čemu će se pregovarati bude poznato malo ranije, a ne samo nekoliko dana pre susreta delegacije, kako bi se omogućilo da se prilikom  svakog susreta  zaista pregovara, a time i da se ubrza proces da dođemo do odgovora na pitanja o kojima se pregovara. I konačno, treće, kad su u pitanju pregovori u Briselu, ono o čemu civilno društvo na nivou društava u Srbiji i na Kosovu, mogu da doprinesu jeste unapređene opšte društvene atmosfere da ono što bude dogovoreno zaista bude i sprovedeno. Takođe, ovaj dijalog se odvija, u senci, u najboljem značenju, u ambijentu aspiracije pridruživanja EU i meni se čini da i jedno i drugo društvo pati od iste boljke kada se govori o EU, da nam je cilj priključivanje EU, članstvo u EU u smislu formalno-pravnog članstva. Šta to u stvari formalno-pravno članstvo znači, ili ono što ja volim da zovem euizacija? To znači  proliferizaciju zakonodavstva u kojoj su mehanicistički uključene i prepisane evropske norme i standardi, to znači proizvodnju beskrajnog broja strategija ili političkih dokumenata u ovoj ili onoj oblasti gde su takođe prepisani neki evropski ciljevi. To znači dekorativno uspostavljanje institucija, bilo da je reč o institucijama za borbu protiv korupcije ili organizovanog kriminala, jer to od nas traži EU i to znači politikantsko zaklinjanje na evropske vrednosti i onda jedna društveno-politička igra da ubedimo EU kako smo mi u stanju da sve to i primenimo. Ono što je za naše društvo mnogo značajnije, ja se nadam da upravo ova vrsta dijaloga će tome doprineti, jeste to da to što se zovu evropske vrednosti, što se zove harmonizacija evropskih politika, što praktično znači lokalizaciju, odnosno domestifikaciju tih politika i standarda, da će zapravo ovaj dijalog  dovesti do toga da dođemo do projekata i aktivnosti koji će omogućiti da ono što se zove evropski standard, evropska vrednost, evropska aspiracija, evropski razvoj zaista budu uključeni, ugrađeni, posebno imanentan deo zapravo naših društva. Jer kad mi govorimo o procesima reformi, transformacije, o tzv. evropeizacije i približavanju EU mi, ustvari govorimo samo o demokratskim reformama i konsolidaciji demokratije unutar okvira koji ultimativno treba da nas dovede i do članstva. I zbog toga sam uverena da, koliko god jeste važno delovanje prema Briselu, da je mnogo važnije zapravo raditi u sopstvenim sredinama, bilo da učestvujemo u donošenju politika i zakona, bilo da ih kritikujemo, bilo da radimo nadzor tih prolitika kao vočdog organizacije ili monitoring  i suprotstavljamo se upravljačima u njihovoj nameri da izvedu sitno istorijsku prevaru u vidu formalnog učlanjenja u EU. Videli smo, na kraju krajeva, ne na primeru Rumunije i Bugarske, nego Grčke, da bez unutrašnje evropeizacije pa i te dodatne evropeizacije starih država članica, kada zapravo, jedna forma, jedna ljuštura koja nema sadržaj ne može bitno doprineti onome što mislim da svima nama zajedno ovde jeste na prvom mestu, a to je kvalitet sopstvenih života, odnosno pojedinačnih građana. Kada se opredeljujemo za rad na evropeizaciji naših sopstvenih društava čak i tu nam je EU od pomoći i u tom smislu hoću da skrenem pažnju na evropsku agendu; da ne bude zabune među učesnicima iz Srbije, to nema nikakve veze sa agendom 2020, koju je proizvela srpska vlada nedavno, dakle evropsku agendu 2020, i da ne bih dužila i oduzimala mnogo vremena, skrenem pažnju samo na bitne stvari koje se tiču kvaliteta demokratije i perpsektive našeg razvoja uopšte. Dakle, evropska agenda 2020, govori o pametnom razvoju, govori o održivom rastu i govori o inkluzivnom rastu. Sve to EU smatra da se može ostvariti preko sedam razvojnih pravaca. To je razvoj inovativne unije, omladinska pokretljivost, digitalna agenda za Evropu, resurski štedljiva Evropa, vođenje industrijske politike u eri globalizacije, agenda za nove radne sposobnosti i radna mesta i evropska agenda sa smanjenje siromaštva. Od sedam, pet ovih ciljeva podrazumeva promene u sferi obrazovanja. Ono što takođe raduje je to da Evropa, ono na šta smo svi mi mnogo puta ukazivali i mislim da je i gospođa Biserko sada napravila  indirektni osvrt na to, dakle Evropa se neće izgraditi na ekonomskim pitanjima, ona se mora graditi kao društvo i ono što mene posebno raduje to je da postoji mogućnost da kultura dobije više sredstava u evropskom budžetu 2014-2021, i ja vas pozivam da se svi uključite u kampanju koja je okrenuta ka Komisiji, planiranju evropskog  budžeta za 2014-2021, gde bi kultura, mladi i sve to što je, u najširem smislu kulturno stvaralaštvo, što je elemenat razvoja našlo mesta i u našoj međusobnoj saradnji. Kao donator na kraju želim da iskažem spremnost Fonda za otvoreno društvo Srbija, a nadam se da govorim u ime Fonda za otvoreno društvo Kosovo, mi smo otvoreni i spremni da vaše dogovore koji će proizaći iz današnjeg i budućih sastanaka podržimo i to na svim nivoima, a naročito na onom nivou koji će doprineti da se naša društva konkretno menjaju i to na onim lestvicama koje nekada i mi kao civilno društvo previđamo, to će reći, na lokalnom nivou, jer zapravo tu leži ključ poverenja, razvoja i naše budućnosti. 
Želim da se zahvalim Helsinškom odboru što je uložio izvanredan napor da se priseti onih inicijtiva koje su se razvijale tokom devedesetih i tokom dvehiljaditih godina i da pomenem još neke zbog toga što su uticale na neke procese,  čak i političke, tako da time podignem naše uverenje i očekivanje da će i ovaj proces  zaista uticati na donosioce političkih odluka i na kvalitet političkih procesa koji su trenutno u toku, na kvalitet regionalne saradnje i na kraju, na kvalitet ukupne evropske saradnje. Pre svega htela bih da pomenem  niz od 10-12 vrlo značajnih projekata Foruma za etničke odnose koji su tekli i tokom devedesetih i tokom dvehiljaditih godina, Fonda za otvoreno društvo i onda kada je on delovao kao Fond za otvoreno društvo Jugoslavija i sada kada deluje kao Srbija i Kosovo, I, u tom smislu da podsetim na dijalog srpsko-albanski, Priština-Beograd-Tirana koji je u konačnoj instanci uticao i na to da dovede do prvih političkih komunikacija, odnosno komunikacija političara, a započeo je isključivo kao dijalog civilnih društava i tek podsećanja radi kao i svi, kako bi se reklo, prekaljeni borci i borci od 1941, da kažem da su ti susreti u to vreme morali da budu održani van teritorije Srbije, odnosno u Budimpešti, na Ohridu i u Tirani. Sem sentimenta, opominjem da uvek  kada je potrebno i imamo neku prepreku kao jednu mogućnost imamo da još nekog uvedemo u dijalog koji će nam pomoći da iz drugih zemalja, iz drugih regiona, koji će nam pomoći da određene stvari prevaziđemo. To su izvanredno značajni projekti Evropskog pokreta koji se tiču upravo ovih pitanja evropeizacije i hoću da skrenem pažnju na studije koje su zajednički rađene, dakle između Evropskog pokreta, Reinvesta i koji se tiču ekonomske saradnje koja je bitno uticala, moram priznati, na formiranje balkanske, odnosno Energetske unije i Jugoistočne Evrope i isto tako su se jako puno te studije bavile implementacijom CEFTA, odnosno upravo onim o čemu se sada pregovara u Briselu, to će reći, o trgovini, a na kraju krajeva, uspostavljanje trgovisnke unije Jugoistične Evrope i energetske unije jesu uslovi za približavanje EU i to jeste ono što je i naslov ovog skupa – evropeizacija, pored svih drugih pitanja, od borbe  protiv korupcije, organizovanog kriminala i tome slično. Zaista se nadam da će ovaj dijalog izaći sa obiljem novih inicijativa u budućnosti
ENGJELLUSHE MORINA: Kosovo je na svaki način neravnopravno
Ja sam bila sa vama tokom vaše posete u Prištini pre nekoliko meseci i mogu da kažem da su ovakve posete dobrodošle, više nego posete koje su se desile pre nekoliko dana (boravak Borislava Stefanovića u Prištini). Uzela bih samo nekoliko minuta da bih elaborirala to koliko je Kosovo neravnopravno u procesu evropeizacije, a naročito u dijalogu Kosovo- Srbija. U ovom trenutku Kosovo nije u procesu integracija u pravom smislu, Kosovo se ne nalazi u fazi preuključivanja  EU, praktično Kosovo nije u stanju da potpiše Sporazum o stabilizaciji i asocijaciji i nije spremno za aplikaciju statusa kandidata. Ovi pregovori nisu uopšte deo strategije, ili na dnevnoj agendi, da ne pričamo o kosovskoj agendi. Ukoliko mi se dozvoli da se malo osvrnem na raniji period, istakla bi da je posle 2003, posle samita u Solunu, na kome je jasno rečeno da će se za Kosovo  u budućnosti raditi na definisanju jednog statusa, da Kosovo na kraju dobije istu stvar (nezavisnost), a ono na kraju što se desilo je da se potenciralo da Kosovo ima evropsku perspektivu,; osvrnuću se na evropske organizacije koje su trebalo da preuzmu na sebe da proguraju ovu inicijativu. Ovo dokazuje Ahtisarijev izveštaj koji ukazuje na to da Kosovo ima evropsku perspektivu i fokus na daljem unapređenju ove perspektive da se nađe u Evropi. 
U 2009. godine, u strategiji za evropsku perspektivu, ali za Kosovo je to studija, ponovo je istaknuto da su ciljevi koje EU treba da ima jedan konstruktivniji pristup za pronalaženje modaliteta za uključenje u EU i za slobodno kretanje građana. U 2010. godini ovo se ponovilo i u Rezoluciji UN gde se pominje i kosovski dijalog gde je gospođa Ešton ponovo istakla da je perspektiva Kosova u Evropskoj uniji. Ali, jedan kratki osvrt pokazuje da Kosovo  ne zna kako da ide dalje u tome, a ne samo da razume šta ga čeka u EU. Evo samo primera koliko je Kosovo u istoj poziciji sa Srbijom: Srbija je potpisala Sporazum o stabilizaciji i asocijaciji i očekuje se da će ovog novembra dobiti i status kandidata. 
Sada bih se malo osvrnula i na neke specifične elemente, na neke karakteristike Kosova, a naročito u kontekstu međunarodne zajednice na Kosovu. Pre nekoliko dana dodata je još jedna misija čija je kancelarija bila deo civilne međunarodne kancelarije, ali sada je posebna kancelarija, i to je kancelarija specijalnog predstavnika EU koju je pre nekoliko dana preuzeo Fernando Đentilini. Osim ove evropske misije, tu je i međunarodna kancelarija koja nije potpuno evropska misija nego je misija zemalja koje su priznale Kosovo i njihova misija je da monitoruju implementaciju Ahtisarijevog paketa. Tu je misija Euleksa, ili misija vladavine zakona. Ova misija ima otprilike 3000 međunarodnih članova i košta 30 miliona eura mesečno. Osim ove kancelarije, je diplomatska kancelarija EU koja se zove Kancelarija za uspostavljanje kontakta, zatim imamo i ostatak EU koja  se dosta redukovala, sada već nema više od 100 članova, Kancelarija OEBS, Kfor i na kraju imamo Vladu Kosova, računajući i paralelne srpske institucije. I sve te institucije se bore za vlast. Teritorija Kosova ima 10.000 kilometara kvadratnih sa dva miliona stanovnika. Uz sve ove probleme mi imamo i problem u evropskom kontekstu zato što Kosovo nije priznato od pet država EU koje logično, ne bi trebalo da stvaraju probleme, ali među 22 koje su priznale, reč tih pet država je prilično važna. I sa regionalnog aspekta Kosovo ima puno problema, jer nema mogućnosti da se predstavlja u CEFTA zbog toga što blokiraju Srbija i Bosna, jer ove dve zemlje ne bi htele da Kosovo predstavlja CEFTA od ove godine. Ovde se isto računa i sloboda kretanja, za građane Kosova u Srbiji i Bosni. U vezi evropskog konteksta i organizacije međunarodnog karaktera na Kosovu isto se suočava sa unutrašnjim problemima. Unutrašnja situacija na Kosovu nije baš bila dobra, imali smo nekoliko kriza od septembra do pre dve nedelje, unutrašnje probleme i u međunarodnim aspektima, jer institucije nisu u stanju da guraju Kosovo, od 2003, pa do danas. Potom su problemi vezani za srpsku zajednicu, s apsekta decentralizacije, naročito u severnom delu. Imamo i druge unutrašnje probleme vezane za nezaposlenost koja je 45 posto, ne zna se u kom se stanju nalazi siva ekonomija. Postoji jedan plan, pre nekoliko dana nam je rečeno da predsednik Vlade sa nekim ministarstvima koja se bave ekonomskim pitanjima, da su u procesu osnivanja nacionalnog saveta za ekonomski razvoj, jer do sada nije bilo ni strategije ni saveta za ekonomski razvoj. I za kraj, problem oko unutrašnjeg pitanja Kosova, reč je  o polovini stanovništva koje je mlađe od 25 godina, 75 posto njih na Kosovu je nezaposleno. U studiji koju smo mi radili kao insitucija za istraživanje, ispalo je da se niko njima ne bavi, to je jedna socijalna bomba koja čeka da se aktivira, to su mladi koji nisu zadovoljni sa edukacijom koja im se nudi, tržište rada im ništa ne omogućava, imamo nekakve studijske posete, razmene koje ne funkcionišu, znači, 70 posto njih je na ulici, nezaposleno, oko 30.000 mladih na Kosovu odustaje od srednje škole.
BOŠKO JAKŠIĆ: Ni rat ni mir se ne događaju spontano
Ja ću se najviše koncentrisati na ono što mi je po profesiji najbliže, a to je uloga medija u svim ovim procesima kojima prisustvujemo, u kojima učestvujemo kao još svakako manjina, nažalost, ali je dobro da posle svih ovih godina barem imamo neku inicijativu od koje se, pretpostavljam, svi nadamo da će zahvatiti taj virus i šire slojeve naših društava. Dakle, gotovo dve decenije otkako su mediji u službi ultranacionalista raspaljivali vatre po Balkanu, uspostavljanje razumevanja i utvrđivanje istine čine osnov kako demokratije tako i pomirenja naroda regiona. Možda je tužno reći, ali i danas na nas na Balkanu često gledaju kao na stražnje dvorište Evrope, na prostor u kome svaka generacija ima gotovo nasleđenu potrebu za konfliktima i ratovima. Živimo i dalje pod tom senkom alarmirajuće stigme balkanizacije. 
Otkud to? Kako su i mediji promoteri tenzije? Zašto osećamo takav nedostatak kulture dijaloga? Zašto se kompromisi doživljavaju kao nepatriotske izdaje? Kako se stereotipi useljavaju i u nove generacije? Situacija na Balkanu nije razrešena. Region nije dostigao željene mere stabilnosti neophodne za podizanje demokratskih kapaciteta i demokratskih institucija. Ali, kao što su neki balkanski mediji imali instrumentalnu ulogu u pripremi terena za ratovanje i zločine devedesetih, danas imaju ključnu rolu u stvaranju uslova za mir i pomirenje, uključujući istraživanje, dokumentovanje i informisanje o počinjenim zločinima, kako bi se uspostavila kultura poštovanja nevinih žrtava rata na svim stranama, kako bi se pomoglo u uspostavljanju poverenja i tolerancije i dobrosusedskih odnosa.
 Međuetnički transnacionalni dijalog u postkonfliktnom društvu je krucijalan. Važnost informacionih i komunikacionih tehnologija u izgradnji mira i u procesu pomirenja odavno su priznati. Još otkako je 1995, završen rat u Bosni bilo je mnogo priča o pomirenju. Prvo i najviše iz inostranstva; mnogo stranog novca potrošeno je na uvozne eksperte kao da je pomirenje ogranak spoljne trgovine a ne, kako se definiše po raznim rečnicima, dogovor, razumevanje, kompromis između suseda. Kako se politički i društveni pejzaž regiona menja i kako nove ideje, vrednosti i ciljevi smenjuju slogane nedavne prošlosti javlja se i potreba da mediji preispitaju sopstvenu ulogu, da razmotre svoje otvaranje prema drugima i drugima otvore sebe. U našem delu Evrope socijalne i političke okolnosti nikada nisu bile jednostavne, ali rat se konačno iselio sa Balkana. Beležimo prve znake pomirenja među dojučerašnjim ratujućim stranama. Ipak, džepovi međusobnih animoziteta nisu ispražnjeni. Zaključilo bi se da novostvorene države žele saradnju sa EU, ali im nedostaje volja za međusobnom saradnjom. Složenost različitih priroda naplaćuje danak, nasleđe je vredno, ali pritiskano nerazumevanjem i mržnjom. Suviše je mnogo pogrešnog tumačenja uloge savremene demokratske države, etničkih i verskih grupa u njima. Većina građana Srbije, Hrvatske, Bosne, Kosova ili Makedonije daleko je od toga da je pomirena sa idejom da njihovi susedi više nisu njihovi neprijatelji. Nije zato pogrešno verovati da bi pomirenje, ukoliko je prepušteno samo građanima trebalo čekati još nekoliko generacija. Pretpostavljajući da svi gledamo ka zajedničkoj budućnosti unutar EU, lako je reći da je bolje da se što pre pomirimo. Problem je što ne postoji sistematski program pomirenja koji bi pratio simbolične gestove političara čiji smo svedoci u poslednje vreme. Ne znači da nova generacija regionalnih lidera nije iskrena u svom naporu i u želji da takvim gestovima utiče na sopstvena društva. Znam da je teško verovati političarima na Balkanu, čak i onda kada izgleda da postupaju u skladu sa najboljim namerama. Ali, da bi se kretali napred, moramo da počnemo da njihove reči prihvatamo ozbiljno i da pretpostavimo da njihovi gestovi nagoveštavaju ozbiljnu nameru da se promene percepcije jednih o drugima koje smo nasledili. 
Ukoliko program pomirenja nije pripremljen i promovisan na nivoima vlada i institucija onda su gestovi pojedinih političara, koliko god bili plemeniti osuđeni da ostanu samo skromna demonstracija dobre volje a ne, kao što se nameravalo, znak suštinske promene. Ukratko, bili bi prepušteni milosti spontaniteta, što je loše. Ni rat ni mir se ne događaju spontano. I jedno i drugo se pravi. Oba zavise od ljudi. Mir i proces pomirenja moraju da budu inicirani i vođeni sa vrha, da se aktivno promovišu tolerancija i saradnja i da se onda spuštaju nadole. Da je pomirenje između Nemačke i Francuske bilo prepušteno samo njihovim građanima, ujedinjena Evropa bila bi i dan-danas udaljena stotinama godina. Pomirenje je više od politike i ekonomije, jer je vezano za emocije, a emocije je lako raspaliti. Zato je socijalno pomirenje važnije od političkog i ekonomskog pomirenja, iako mu ova dva poslednja utiru put. Bez političke volje da se razgore nacionalističke emocije nema rata, bez političke volje da se utišaju nacionalističke emocije nema mira. Nije potrebno naglašavati da su što se pomirenja tiče mas mediji najefikasnije oruđe u predstavljanju novog sistema vrednosti. Danas televizija omogućava najefikasniji način obraćanja masama. Svaki političar zna da su mediji ključ uspeha, jer otuda se vrednosti ulivaju u svakodnevni život a ne obrnuto. Ukoliko vlade počnu sistematski da promovišu antinacionalističke vrednosti, javni tv kanali će ih pratiti. Ukoliko to ne čine, onda mediji van državne kontrole imaju moralnu obavezu da to čine. U okolnostima bliskih veza partija, kapitala i medija to često nije slučaj i baš zato zahteva ozbiljne promene koje bi, koliko pomogle pročišćavanju sveta politike, toliko  pomogle i profesionalizaciji sveta medija. 
Možemo da se složimo oko toga da je zadatak slobodne štampe da bude objektivna i da otkriva istine, ali to nije lako u regionu sa tolikom količinom istorije po glavi stanovnika. U regionu u kome još srećemo političare koji svoje karijere grade na ranama i mržnji prošlih ratova, u regionu u kome crkve prete sekularnim državama za koje kažemo da ih gradimo, u regionu u kome lokalni tajkni sve više kidišu na medije, slobodna štampa ima središno mesto u procesima demokratizacije zemalja regiona, jer može da obezbedi informacije koje su javnosti neophodne da bi se stvari normalizovale, a ljudi pomirili. Novinari su obavezni da se tako ponašaju čak i kada tokom tog procesa rizikuju da budu nazvani nepatriotama.
AGRON BAJRAMI: Mi smo taoci starih ideja I starog sistema vrednosti
Zahvaljujem Helsinškom komitetu u Srbiji i Fondaciji za otvoreno društo Kosova i kao član Fondacije u Prištini mogu da kažem da će Fondacija pomoći i podržati ove procese, jer mislimo da su dijalog i komunikacija od esencijalne važnosti.
Juče kad smo stigli u Beograd, pošto smo ušli u hotel, prva stvar koju sam uradio bila je da zovem kuću, da se javim, da kažem da sam stigao i da je sve u redu. Na telefon mi se javila ćerkica koja za dve nedelje puni štest godina i pitala me da li si bezbedno prošao kroz Srbiju. U njenoj glavi Beograd se ne nalazi u Srbiji, te ja kao treba da prođem kroz Srbiju gde nije bezbedno zato što se nešto desilo ranije, a ona ne zna zašto. Naravno, ja sam joj objasnio da sam dobro prošao i da je sve u redu. Sa moje tačke gledišta simptomatično je da se jedno šestogodišnje dete sa Kosova koje ne zna ni gde je ni šta je Srbija, plaši Srbije. Mislim da ima puno dece i u Srbiji koja se plaše Kosova, koja strahuju od Albanaca zbog toga što i mi znamo šta se desilo ranije. Zato mislim da je početak svega da uklonimo taj strah jednih prema drugima, strah koji su naša deca preuzela od nas i strah koji mi nosimo u sebi. Naravno, rešenje za to je komunikacija. Drugi primer: pomenuću mog sina koji je fan Barselone. Drugi igrač koga on, osim Mesija obožava, jeste Krkić, Zvezdin igrač, nema veze koje je nacionalnosti, važno je da je dobar i da postiže golove, pobeđuje i zato ga sin obožava. To znači da se taj strah može prevazići ukoliko mi gledamo i prepoznajemo prednosti jedne i druge strane tokom naše komunikacije.
Ono što sam hteo da kažem jeste, da otklanjamo strah. To je lako da se kaže, ali teško se postiže, jer imamo lošu prošlost; taj strah neće da nestane, to nepoverenje neće nestati i neće se postići poverenje ukoliko se trudimo da skrivamo tu prošlost. Mislim da ne treba to da radimo. Mislim da je početak svakog dijaloga da idemo dalje, da stignemo do pomirenja između Srba i Albanaca. Međutim, dok gledamo tu prošlost treba da pogledamo i u budućnost koja je isto tako komplikovana. Ta budućnost je komplikovana zbog činjenice da naše vlade imaju različite stavove i o prošlosti i o budućnosti. Dok se ne prepozna ta realnost koja postoji danas, iluzorno je da se priča o nekom uspehu koji će da proistekne iz briselskog dijaloga. To me dovodi do treće tačke - do Brisela gde je naš cilj i Kosovo i Srbija. Znači, učlanjenje u EU, približavanje EU, kao što je i tema našeg panela, znači evropeizacija naših društava. Ja se slažem sa gospodinom Jakšićem da bez novog sistema vrednosti mi ne možemo pričati o evropeizaciji. Mi možemo da pričamo samo o imitaciji evropeizacije, zbog neku uloge koju možemo odigrati, ali bez suštinske promene ta evrpeizacija se neće desiti. Zato sam bio malo skeptičan i ostajem skeptičan u smislu dijaloga koji se odvija na političkom nivou u Briselu, uzimajući u obzir i potrebu za promenama, ili za izgradnjom jednog novog sistema vrednosti preko kojeg ćemo moći da gradimo budućnost. Mislim da je dijalog jednokratna  stvar, jer može da se desi da te stvari za godinu dana budu irelevantne, da ne znače ništa. Međutim, ono o čemu danas pričaju jeste sloboda kretanja i nadam se da će danas  nešto konkretno da urade po tom pitanju; ono što, međutim, želim da kažem  je  nešto drugo u okviru problema koji postoje između Kosova i Srbije. To je pristup koji blokira sve drugo. Moje pitanje u kontekstu političkog dijaloga jeste, da li može da se promeni pozicija Srbije? Ukoliko je odgovor da, kako može da se menja i da li ta promena može da bude u evropskom smislu, jer ukoliko se vraćamo na ono što smo čuli u ova dva-tri poslednja dana o podeli Kosova i o razgraničenju između dva naroda, mislim da to nije evropsko rešenje, nije evropski način da stvaramo nove zidove. Međutim, ove stare ideje u novim paketima o kojima slušamo, mogu da doprinesu da, možda diskusijom dođemo do neke nove rasprave koja će omogućiti slobodno kretanje. Ali, šta u slučaju da Srbija ne može da menja svoju poziciju? Da li to znači da i Beograd i Priština treba da se slože sa činjenicom da će Evropa biti nedostižna i da li treba da se pomirimo sa time da budemo taoci jedan drugog i da oba ne uspemo na kraju zbog toga što nismo izmenili neke pozicije. Ovo  mene plaši, jer znači, koliko god da društva komuniciraju, vode neku debatu i iskazuju svoju spremnost za promene, ukoliko politika odluči da ta promena ne treba da se desi, ona se neće desiiti. Zato kažem da smo mi taoci starih ideja ili sistema antivrednosti, koji ometa svaki napredak. Mislim da se i ovde slažemo oko reči Evropa, evropeizacija. Šta znači evropreizacija, ustvari? U našoj temi evropeizacija je opisana  kao tolerancija, slobodna kretanja i saradnje. Jeste, to je tačno, ali vladavina prava sama po sebi ne donosi napredak ukoliko se ne oslanja na drugi sistem vrednosti, a taj drugi sistem vrednosti u našem slučaju treba da korespondira sa evropskim vrednostima. U ovom trenutku mislim da ni na Kosovu ni u Srbiji lideri ne uzimaju kao oslonac evropski sistem vrednosti. 
Za posledicu  imamo realnu mogućnost da nas proces, kao što je sadašnji dijalog između dve vlade, ubedi u suprotno i da će se time smanjiti ta presija za evropskim dijalogom. Dijalog između dva civilna društva, dijalog između medija, ne treba da se oslanja na politički dijalog, treba da teče paralelno i van njegovog konteksta zato što politički dijalog ima svoj ritam koji vrlo često ne uzima u obzir potrebe društava nego kao oslonac ima ostvarenja politike koje nisu uvek u saglasnosti sa realnim potrebama naših društava. 
Ja se nadam da ćemo imati prilike da još pričamo, jer je tema široka.  Izražavam jednu vrstu sumnje, da li je to Evropa ili je to samo igranje neke uloge za koju ćemo na kraju  videti da neće biti tako. Dijalog koji ide dalje treba da ima svoju orijentaciju koja se oslanja na evropske vrednosti bez obzira na to kako će se odvijati taj paralelni dijalog u Briselu, između dve vlade.

VUKAŠIN OBRADOVIĆ: Mediji – izvan i samostalno u odnosu na državne pregovaračke timove
Jedan, u tom trenutku možda i nerealno zamišljen dijalog, počeo je  bizarnim detaljem. Naime, kako je protokolom bilo predviđeno, trebalo je da se novinari iz Beograda i Prištine slikaju zajedno, ali do toga nije došlo zbog odbijanja jedne od dve strane. Kasnijih godina prisustvovao sam mnogim razgovorima između novinara sa Kosova i iz Srbije, naravno, atmosfera se menjala i bio sam svedok mnogih konstruktivnih razgovora i o temama koje su nosile veliki rizik i kontradiktornosti same u sebi. Ali ono što je bio moj osnovni utisak sa tih susreta novinara sa Kosova i iz Srbije je to da, što smo češće razgovarali činilo mi se da sve manje mi iz Srbije znamo o onome što se zaista dešava na Kosovu, a da novinari sa Kosova takođe veoma malo poznaju prilike u Srbiji. 
Da se vratim na aktuelan trenutak koji, rekao bih u dobroj meri, obeležava i ovaj današnji sastanak,  dijalog civilnog društva u koji, naravno, spadaju i mediji kao jedan od najvažnijih faktora uspostavljanja ponovnog poverenja između srpske i albanske zajednice, između Srbije i Kosova. Naime, nisam siguran koliko se mediji u Srbiji i na Kosovu ponašaju kao delovi pregovaračkih timova jedne ili druge zajednice, a koliko se trude da zaista profesionalno i u skladu sa nekim kodeksima rade svoj posao. Dakle, bez obzira što se svih ovih godina (prošlo je deset godina od tog susreta) taj stereotip novinara nacionalnih radnika, čini se, izgubio ili izbledeo,  nisam potpuno siguran da ne dominira u većini medija, bar kad je reč o medijima u Srbiji. Zbog toga, smatrajući da je neophodno najpre da se podsetimo da iza tih pregovora o statusu, kakav god bio ishod i šta god se dešavalo u budućnosti, postoje živi ljudi koji rade, razmišljaju i stvaraju, mi smo zajedno sa Asocijacijom profesionalnih novinara Kosova krenuli u projekat razmene novinara, želeći da postignemo najmanje dva cilja. Najpre, ova razmena novinara bi trebalo da omogući medijima u Srbiji i sa Kosova izvornost informacija, dakle mogućnost da izveštavaju sa lica mesta, da im se obezbede sagovornici, da im se obezbedi mogućnost da autentično izveštavaju o temama koje ih interesuju. Drugi cilj razmene novinara je zapravo bio da se uspostave kontakti između medija i novinara koji su se svih ovih godina svodili na ovakve i slične skupove, sa časnim izuzecima. Dakle, taj projekat je u toku i  odvija se na sledeći način: novinari iz Beograda putuju u Prištinu, tamo imaju redakciju koja je njihov domaćin, borave nedelju dana i izveštavaju o svemu što ih interesuje, nisu ograničeni nikakvim temama, ali je preporuka da se pokriju one teme o kojima nije bilo reči, ili su bile malo zastupljene u medijima, a tiču se svih oblasti života koje nisu politika. Takođe, paralelan proces se odvija ovde u Beogradu i ono što je po mom mišljenju, dobar znak je da ovoga puta zaista nismo imali nikakvih problema da obezbedimo redakcije ni u Beogradu ni u Prištini. Mogu da izrazim zadovoljstvo što smo, pošto je broj učesnika bio ograničen, morali da napravimo selekciju i ono što je značajno je da  su se na spisku medija koji učestvuju u ovoj razmeni našli svi najuticajniji mediji u Srbiji uključujući tu i RTS. Dakle, nadam se da je ovo samo početak saradnje Asocijacije profesionalnih novinara Kosova i Nezavisnog udruženja novinara Srbije, jer smatramo da postoji mnogo zajedničkih tema o kojima ne samo da treba da razgovaramo, već možemo i zajednički da radimo na njima. Medijska situacija na Kosovu i u Srbiji se ne razlikuje toliko da ova dva udruženja ne mogu da zajednički traže rešenja od institucija za stvaranje jednog drugačijeg konteksta koji bi omogućio medijima veću samostalnost i profesionalnost. 
Ne potcenjujući naravno kosovsko-srpski dijalog, mislim da i nevladin sektor a i mediji moraju više pažnje da posvete jugu Srbije. Upravo tamo je potreban, čini mi se, danas više nego ikad, građanski dijalog koji bi artikulisao mnogobrojne interese srpske i albanske zajednice koje ostaju van domašaja državne politike. Nekome će se učiniti, da li iz političkih ili politikantskih razloga, da je jug Srbije u epicentru interesovanja Vlade Srbije. Verujte mi da veliki deo pitanja važnih za građane juga Srbije, bez obzira da li je reč o građanima srpske ili albanske nacionalnosti ostaje potpuno van domašaja i predstavlja potencijalni izvor krize. Zato bih voleo da  ovakav impozantan skup jednom posvetimo  i jugu Srbije, jer mislim da ovaj region zaslužuje takav drugačiji ugao gledanja koji neće isključiti državne organe, ali će zapravo otvoriti prostor građanskom dijalogu koji je za sada, čini mi, se na jako niskom nivou.

YLLIR HOXHA: Nespremnost za prihvatanje nove realnosti stvara dodatne probleme
Želim da se fokusiram na početak dijaloga, vezujući to sa prvom temom - evropeizacija procesa. Bilo bi dobro da Kosovo i Srbija uđu u proces normalizacije odnosa koji bi bio refleksija interesa obe zemlje, gde bi normalizacija odnosa bila interes po sebi, a ne uslov za ispunjavanje drugih uslova kao što je integracija u Evropsku uniju. Ali, život je nešto drugo u odnosu na ono što mi želimo, mi treba da nađemo izvore naše energije. Klub za spoljnu politiku, zajedno sa organizacijom Soros i drugim organizacijama, istraživali smo pre početka dijaloga, trudeći se da omogućimo da se koriste te energije i da se odrede po horizontima. Ove mogućnosti su jasne, ukoliko želimo da ih koristimo. To je samo mogućnost rešavanja mnogih problema koji otežavaju ove odnose između Kosova i Srbije. Skidanje evropske komponente iz procesa doprineće neuspehu procesa dijaloga gde nedostaje definicija normalizacije odnosa kao primarni proces, ali prima se kao takav ukoliko se odvoji od evropskih integracija. Bila je jako lepa vest u septembru prošle godine da se proces dijaloga iz Srbije izmesti u UN, kad je Međunarodni sud pravde na zahev Srbije dao odgovor, da li je kosovska nezavisnost u suprotnosti sa međunarodnim pravom. Ove dve stvari su stvorile  novi kontekst koji će da podigne naše odnose. Kao što je malopre spomenula Anđeluša, dijalog postavljen onako kako jeste danas, stavlja Kosovo u nepravednu situaciju, nedostatkom strukturalnih institucija na celoj svojoj teritoriji. To je nedostatak međunarodne zajednice na Kosovu i to je nedostatak potpune saradnje između Kosova i EU, jer pet zemalja nije priznalo Kosovo, to je malo distanciranje Kosova i Srbije u procesu evropskih integracija. S druge strane, isto i Srbija ima probleme strukturalnog smisla. Destruktivan pristup određene politike prema regionu, prema Kosovu, koje stvaraju sve te tehničke probleme zbog kojih smo mi danas ušli u dijalog i koje imaju zajedničkog imenitelj. Ja ne verujem da Vlada Srbije ima problem sa sportistom koji bi hteo da se predstavi u nekim organizacijama, ali razlog za to jeste nepriznavanje Kosova, nespremnost da se prihvati jedna nova realnost i sve to reflektuje u svojim formama na više tehničkih problema, a ponekad i na stvar kao što je problem severa Kosova na koji ću sad da se malo osvrnem. S druge strane EU, kao treća strana takođe  ima neke svoje probleme i mane. Kao primarni problem EU trenutno jeste, osim normalizacije odnosa u regionu Zapadnog Balkana i amortizacije Kosova zato što ga nije priznalo pet zemalja EU i promena jedne misije kao što je spoljna misija, a to je EULEKS. Znači, sva ta tri subjekta - Srbija, Kosovo, EU - imaju vidljive interese da uđu u taj dijalog i adresa svih tih interesa i rešavanje tih problema koje ove strane imaju neće se naći, ako iz jednog tripartitnog dijaloga stvorimo podnike dve strane, a disfavorizujemo treću stranu. Početi dijalog u kome je prisutna i Vlada Kosova nije u interesu građana Kosova onakav kakav je zato što je to jedan implementarni proces koji ne vodi Kosovo ka garantovanom uspehu. Ali, tu interes i direktnu korist ima Srbija koja želi da do kraja ove godine dođe do statusa kandidata, dok Kosovo nema jasan cilj. Učestvovanje Vlade Kosova, refleksija odgovornosti koju politički establišment ima prema međunarodnoj zajednici na Kosovu, nije u istoj proporciji sa interesima građana Kosova. Ja nikako ne mislim da treba da prestane dijalog, ili da treba da kočimo dijalog, u stvari taj dijalog treba da se uokviri drugačije. Ne možemo da tretiramo Srbiju kao zemlju koja ima neke prednosti u odnosu na Kosovo ukoliko Srbija nije spremna, nije u stanju da reši pitanje modaliteta priznanja Kosova i zalaganje za rešavanje unutrašnjeg pitanja Kosova, to jest,  severa Kosova. Tako da smo mi kao civilno društvo predlagali da, podržavajući proces normalizacije unutar pridruživanja EU i ujedinjujući ove dve perspektive da uvidimo potrebu  zajedničke perspektive  rešavanja problema i zajedničkog učlanjenja obe zemlje u EU. Ovo bi moglo da se desi jedino ukoliko se dijalog deli na tri dela. Jedan deo je ovaj što se danas dešava, znači, stvarajući  okvir za ciljeve i stavljajući neke prioritete. Jedan treba da bude glavni, jer svako rešavanje koje će proizaći iz ovog dijaloga treba da pomogne zemljama u integraciji u EU, a ne da je otežava. Samo da uzmemo kao primer zahtev o katastru. Znači, ovaj predlog o podeli kopija između Kosova i Srbije koji bi faktički bio jedno rešenje mogao bi biti izvor novih problema koji mogu da se pojave na Kosovu i unutar građana Kosova. Zamislite da za te katastre možemo da imamo dva suda koji mogu da donesu različite odluke; sud u Štrpcu i sud u Kragujevcu mogli bi da o istoj stvari odluče različito iz čega može da izađe jedan kontekst nerešiv za Kosovo.  
Ukoliko u ovoj fazi postavimo ovaj kontekst relacija onda ćemo biti u stanju da rešimo sve probleme koji se tiču sporta, energije, ekonomije, svega. Znači, one postaju rešive, jer neće biti problematično ukoliko institucije priznaju jedna drugu. I ova stvar priznavanja dokumenta bila bi mnogo jednostavnija i rešivija. U trećoj fazi Srbija treba da prizna Kosovo da bi ušla u EU, kao što i Kosovo treba da prizna Srbiju kao preduslov za njegovu integraciju.
Naš generalni stav  jeste da proces integracije Kosova i Srbije u EU znači normalizaciju odnosa između Kosova i Srbije i pojedinačno Kosova i Srbije prema EU. Tretiranje pojedinačno problema na teret jedne strane, izazvaće neke druge probleme koje ćemo gledati narednih 20 godina na Balkanu. Jedan jedini način da idemo dalje jeste da zajedno promenimo modalitet ponašanja jedan prema drugom, na način koji će da pomogne i  jednom i  drugom u pridruživanju EU.
NEXHMEDIN SPAHIU: Zašto ne i spomenik Tesli u Prištini 
Dijalog civilnog društva ne treba da se direktno povezuje sa političkim dijalogom. On je počeo puno prije, urađeno je dosta, ali ima i puno prostora gde se može raditi više nego što je urađeno do sada. Naše društvo, bez obzira na stišavanje ratnih strahota još generiraju konflikte, a konflikt se generira pomoću dva veoma važna instrumenta u našem društvu: preko školskog sistema, odnosno školskiih udžbenika, prvenstveno istorije i književnosti i drugo, preko neprofesionalnosti medija. Šta bi u ovom slučaju civilno društvo trebalo da radi – da utiče ili vrši pritisak na one koji odlučuju o sadržajima školskih udžbenika i da pozivaju na veću profesionalnost medija. Ono što kosovsko društvo u celini, ne samo politički već i civilni deo ne uspjeva još da razume jeste, da je stav srpskog društva kao i svakog društva u svetu flouidan, da se stalno menja i da Kosovo, ne samo politički deo već i civilno društvo mogu utjecati na promenu tog stava u pozitivnom smislu. Imam utisak da se na Kosovu misli da Kosovo ne može  utjecati na  tokove u  Srbiji, sa čime se ne bih složio, jer  mislim da tu ima prostora. Recimo, kad predstavnici civilnog društva ili novinari dođu u Prištinu mogu videti samo nekoliko ulica koje nose srpska imena - Dimitrije Tucović, Svetozar Marković, Nikola Tesla, Radovan Zogović, mislim da je to sve. Mislim da bi bilo drugačije i ne bi moglo da se to potpuno ignorira kad bi oni u Prištini videli spomenik Nikoli Tesli, ili recimo, kad bi videli kako mediji na Kosovu predstavljaju običan život Srba na Kosovu koji je jako nedostojan. Juče smo baš razgovarali o tome, ko je idejni tvorac projekta koji je stvorio projekat Ibar-Lepenac, jako genijalna ideja koju treba uvažiti. Mislim da većina društva na Kosovu ne zna ko je to, javnost u celini ne zna ko je idejni tvorac projekta koji bi se trebalo smatrati nekim herojem za naše društvo, jer je to jako važan projekat koji je realizovan prije trideseta, odnosno četrdesetak godina. To su te stvari za koje mislim da bi  mogle utjecati i na razvoj u kojem bi civilno društvo moglo dati doprinos.
PREDRAG SIMIĆ: Neophodno insistiranje na nekim vrednostima i simbolima tih vrednosti
Drago mi je što smo se danas ovde sreli, jer se dugo nismo sretali u Beogradu. Što se mene tiče, poslednji put sam se sreo sa Albancima, mojim prijateljima, u decembu 1998. godine i znamo šta se posle toga dogodilo. Na neki način bih ovde dao dve inicijative. Najpre, mislim da ovo što danas radimo i što ćemo, nadam se, nastaviti da radimo, je nastavak onoga što smo radili krajem devedesetih godina u mnogo težim i mnogo opasnijim uslovima. Za nas iz Beograda tada je, otići na susret sa Gazmendom Puljom, ili Fehmijem Aganijem, ili Vetonom, ili Batonom Hadžijem i drugima bilo ponekad i izričito opasno. To govorim u ime sopstvenog iskustva. I na neki način mislim da, nastavljajući ono što je i kolega upravo sada rekao, trebalo bi da kao građansko društvo insistiramo i na nekim vrednostima, odnosno simbolima tih vrednosti. Sećam se i osećam za svoju dužnost kao učesnik tih dijaloga da skrenem pažnju na jedno ime koje je sa albanske strane tada bilo jako značajno i nestalo je 1999. godine i kojim bi možda i trebalo da počne naš sledeći susret, barem odavanje pošte minutom ćutanja, a to je Fehmi Agani. Čovek koji je bio Albanac broj dva  LDK, Demokratskog saveza Kosova i koji je vrlo dobro znao koliko je važan dijalog, pogotovo u onom trenutku kada je sve drugo išlo u pravcu krvi i sukoba. Mislim da bi time na neki način pokazali da ovaj dijalog, a mislim da je i gospodin Hodžaj nešto slično rekao, ne počinje tek danas i ne počinje samo zato što želimo da se predstavimo u najboljem svetlu EU i da iz pragmatičnih razloga odigramo svoje uloge, već zbog toga što naši odnosi, ma koliko bili krvavi i teški poznaju i trenutke i vrlo dobre ličnosti kao što je upravo ličnost koju sam pomenuo. Mislim da bi neka od publikacija sa ovog skupa trebalo da bude posvećena upravo toj ličnosti koju sam ja lično doživljavao kao simbol tog pokušaja da se u gotovo nemogućim uslovima, to je bilo u vreme Miloševića, UČK je već uveliko delovao, da se još uvek sačuva ta nit dijaloga i znamo kako se ona završila, ili bar mislimo da znamo. To je još uvek jedna od misterija koje su ostale od 1999. godine i bilo bi dobro kad bi bila raščišćena. Imali bi bar jednu prepreku manje između nas. Drugo, potpuno se slažem da mi kao građansko društvo ne možemo da promenimo neke krupne stvari i bojim se da će neka krupna politička pitanja potrajati dok dođu do trenutka kad se budu mogla rešiti; ali, ono što je jako važno i što je gospodin Bajrami rekao, mislim da je u ovom trenutku nešto što možemo i moramo učiniti i što smo čak i bolje činili devedesetih godina u mnogo gorim uslovima, a to je, ne samo da vaša ćerka gospodine Bajrami ne zna gde je Srbija, nego i mnoge srpske ćerke i sinovi ne znaju tačno gde se nalazi Kosovo. Sem možda nekih nacionalnih simbola srpskih, u ovom trenutku u Srbiji vi gotovo da nemate knjigu o Albancima, jedan običan vodič, istoriju; knjige koje koristimo su napisane u Nemačkoj ili Engleskoj, Džejmsa Petifera ili nekih drugih, mislim da na neki način ja kao profesor verujem da  pomirenje počinje kroz promenu stereotipa u kome je još uvek Albanac u Srbiji, Šiptar, a Srbin među mnogim Albancima, Škij; pežorativi koje smo napravili jedni o drugima i koje bi u ovom trenutku ipak morali da,  makar nivou obrazovanja, ili na bilo kom nivou, pokušamo da malo odmrznemo. Slažem se potpuno da je velika uloga i novinara. Dok sam bio diplomata u Francuskoj, svaki put kada bi išao na srpsko vojno groblje pored Pariza impresionala me je scena i čak sam našao i razlog da je ubacim u knjigu, da se među 747 krstova na grobovima srpskih vojnika koji su preminuli u Francuskoj, nalazi  jedan muslimanski grob. Među 747 umrlih Srba nalazi se jedan umrli Albanac. Ne znam da li će naši prijatelji iz Prištine baš biti oduševljeni tom simbolikom, ali ona nama znači. Albanac koji je sahranjen po svojoj volji, među 747 Srba zvao se Esad-paša Toptani i on za našu istoriju ima, (ja znam da ga mnogi Albanci smatraju, često sam razgovarao u Parizu i sa Fejtom, Hodžom i drugim albanskim diplomatama) da ima značenje izdajnika, da su ga Albanci ubili, ali, u svakom slučaju, on za nas Srbe ima značenje čoveka koji je praktično omogućio ono što mi često nazivamo albanskom golgotom, odnosno spasavanje Srba preko severne Albanije dolinom reke Mati, gde je on vladao i mislim da je na neki način taj simbol među mnogim sibmolima jako važan, ako ništa drugo da upoznamo Albanca kao nekoga ko nije po definiciji neprijatelj, pretnja, neko ko vas ugrožava, nego neko s kim možete sasvim normalno razgovarati, bar onoliko normalno koliko smo mi razgovarali sa Fehmijem Aganijem i drugima. 
Čak smo u nekim trenucima umeli da pričamo i vrlo opasne političke viceve na račun nekih drugih jugoslovenskih naroda što je, po meni, na neki način ipak pokazatelj da Srbi i Albanci, osim te uloge koju moraju odglumiti u ovom trenutku, znači, finih uglađenih likova koji očekuju da uđu u EU, oni jednostavno imaju i nešto malo više od toga. Znači, imaju potrebu, jer mi ćemo kako god bilo, makar naši nacionalisti želeli da se na toj liniji razgraničenja podigne novi Berlinski zid, pa da se na njega dozida Kineski zid, pa da se na njega stavi bodljikava žica i da se pusti struja, to bi verovatno za naše nacionaliste bilo idealano,  morati da živimo, da naseljavamo isti prostor, naše se istorije krvavo prepliću ali i naše istorije imaju i svoje ličnosti. Ja, recimo, vrlo rado svojim studentima na časovima balkanske istorije citiram pesmu Vase Paškoa „O moj šipnji“ (O moj Shqypni), objašnjavajući da je albanski nacionalni pokret nastao u isto vreme kada i srpski, da su, po prirodi, bili sukobljeni, jer u krajnjoj liniji, bar mi Srbi i Albanci imamo razlog da budemo sukobljeni, ne virtuelno nego stvarno se otimamo oko iste stvari, naši se nacionalni programi preklapaju; ali, s druge strane mislim da, i time bih završio, ne želim da budem melodramatičan, ali bilo mi je drago što je jedan tužan događaj, smrt jednog glumca u Beogradu izazvao osećanja koja su možda, u jednom trenutku relaksirala tu tenziju koja postoji između Beograda i Prištine i što su mnogi Srbi sa istim osećanjima ispratili Bekima Fehmijua, glumca, kao simbola jedne države u kojoj je on stvarno, ali ne samo on, mnogo učinio. Mislim da u tom pogledu za naše građansko društvo ovakve inicijative mogu da učine mnogo više. Možda i nije sasvim značajno da sam bar ja u celoj srpskoj savremenoj književnosti našao samo jednog pisca koji se usudio da otvori, to je bio pokojni Boba Selenić u „Prijateljima sa Kosančićevog venca“ u čuvenom dijalogu koji je svojevremeno u Beogradu tumačio Enver Petrovci, međusobno prijateljstvo, ali u suštini mi imamo da pričamo ne samo o toj našoj potrebi da budemo Evropljani i da kao Evropljani jedni drugima sa malo stegnutim zubima se ipak kroz zube osmehnemo, imamo razloga i da ozbiljno razmišljamo, kako da tu našu zajedničku istoriju civilizujemo. Ja  ne bih uopšte govorio o Francuzima i Nemcima, dugo je to trajalo, znam nešto o tome, ali iskreno govoreći ja bih voleo ako bi se uskoro i na albanskom u Prištini i u Beogradu na srpskom, možda našla poneka istorija Albanaca i Albanije, možda ako bi se našla nekakva i monografija poput ove koja će biti  danas predstavljena. Drugim rečima, konačno, mi jesmo tu gde jesmo i moramo da stvorimo,  sa Evropom ali i bez Evrope, jedan prostor za zajednički život.

SONJA BISERKO:
- Hvala Predraže što si podsetio na Fehmija Aganija koji je u i u jednom momentu, te 1998. godine rekao, “pa, hajde, da damo još jednu šansu pregovorima”. Nažalost, ta ratna mašinerija se već zahuktavala i on je prosto kasnije nestao u tom vihoru, ali ja bih htela isto tako da podsetim na Novaka Pribićevića koji je bio važan sagovornik sa ove strane;  njih dvojica su zbilja imali jednu komunikaciju koja je bila izuzetno i kvalitetna i obećavajuća u tom pokušaju da se nađe neko rešenje. Nažalost obojica su otišli prerano.

LATINKA PEROVIĆ: Pravna, politička I moralna osnova dijaloga je veoma važna
Naš susret u Prištini u oktobru prošle godine održan je u atmosferi najave službenog dijaloga između Beograda i Prištine.  Današnji susret održava se u vreme trajanja tog službenog dijaloga. Danas više nije opasno zagovarati dijalog, naprotiv, nije oportuno čak odbijati dijalog. Svi ističu da je dijalog način da se sporna pitanja rešavaju racionalno, to jest bez primene nasilja, iako nasilje ima vrlo širok dijapazon formi i značenja. Mislim ipak da je to važna tekovina i to ne samo za odnose između Beograda i Prištine, to je važno za ponašanje zemalja u regionu. Za Srbiju čija državna politika reflektuje više otvorenih pitanja kao posledicu opiranja da se prihvati realnost nastala posle ratova devedesetih godina i raspada Jugoslavije, prihvatanje dijaloga je zapravo egzistencijalna potreba. Nedavno je i sa državnog vrha Srbije rečeno da bez uklanjanja konflikata nema napretka. To, međutim, može u zemlji biti efikasno, a za njene susede uverljivo samo pod jednim uslovom. Pod uslovom da se u javnoj sferi, u političkom životu, u koncepcijama vodećih političkih snaga u zemlji prizna realnost i jasno definišu prioriteti Srbije. Naime, moramo biti uverljivi u svom odgovoru na pitanje da li je cilj državne politike Srbije i dalje, nakon poraza u ratovima rešenje srpskog nacionalnog pitanja kao državnog pitanja političkim i diplomatskim sredstvima nakon vojnih ratnih sredstava koja su dovela zemlju do katastrofe. Mislim da je to važno i da ne treba okolišiti u postavljanju tog pitanja, pre svega zbog našeg odnosa sa susedima, ali što je na tom tragu i odgovor na ključna pitanja zašto u Evropu i kako tamo odavde stići. Dijalog je, naravno, nasušna potreba, ali istini za volju na izvestan način on nikada nije apsolutno prekinut i više je govornika to već reklo. Sada, kad je napravljen ovaj uvid koji smo svi imali, inicijative koje su iz Beograda godinama išle prema Kosovu, prema Albancima pre svega, jasno se vidi da je u tom periodu država dominirala nad društvom. Društvo je bilo slabo, ali čak ni u tim uslovima nije bilo totalno. Tako je i ispisana jedna mala istorija pojedinačnih profesionalnih humanitarnih poduhvata koji su stvarali ambijent i za ovaj dijalog. Moram reći da bi tom uvidu važan prilog dale i ilustracije napora Albanaca koji su živeli u to vreme i danas žive u Beogradu da se taj dijalog održi, da se ne prekinu veze sa Albancima, sa Srbima na Kosovu, sa Kosovom u celini. Danas se govori o pojedinim pitanjima koja se tiču položaja ljudi, sudbine nestalih, kulturne baštine i drugih pitanja. Naravno da svaki pokušaji dijaloga pa i ovaj otkriva uvek i nove barijere koje su podignute u vreme sukoba, ali koje su nastale i posle sukoba u toj dugoj međusobnoj izolaciji, odsustvu svakog konteksta koji je učinio da su se i jedna i druga nacionalna zajednica, i srpska i albanska, u velikoj meri jedna prema drugoj tako struktuirale da svaka u onom drugom vidi neprijatelja. To nisu lako rešive teškoće i ne treba podlegati iluziji da smo mi pred lakim zadatkom, ali, možda je baš zbog toga potrebno razlikovati ta primarna i izvedena pitanja. Mislim da će uvek biti važan okvir u koga svaka strana u dijalogu stavlja pitanja od životne važnosti za ljude i za njih traži rešenje. Drugim rečima, mislim da i u ovom susretu treba jasno reći da će teško moći da se zaobiđe prošlost i ona dalja iz rata devedesetih godina i ova bliža, posle ignorisanja onoga što se desilo. Danas je kao i uvek uostalom, prošlost  predmet različitih interpretacija i to je neizbežno, ali vrlo je važna pravna, politička i moralna osnova na kojoj se vodi dijalog. Drugim rečima, da li se dijalog  s naše strane temelji na mitskoj prošlosti ili racionalnoj spoznaji realne prošlosti? Da li može da se ignoriše činjenica da su zločini, počinjeni na kraju prošlog rata naličje te mitske imaginarne prošlosti i naročito, da li u tim različitim interpretacijama koje jesu neizbežne država favorizuje mitsku interpretaciju prošlosti, utičući neizbežno i na totalni karakter društva. Hoću da kažem da je i u ovom slučaju ta unutrašnja promena svake od nacionalnih zajednica, i albanske i srpske, i njene perspektive ka Evropi potpuno neodvojiva. Primarna i izvedena su pitanja tesno povezana, društvo ako teži da bude prularno ne može ni u jednom trenutku da tu povezanost izgubi iz vida. I zbog toga mi se čini da je vrlo važno što je Boško Jakšić podsetio da ni rat ni mir ne nastaju spontano. Ako ga dobro razumem slažem se sa njim u tome što je hteo da kaže kakav je ogroman napor pred nama i da podseti na to da je to posao i nauke i medija i škola, da je to posao i privatne i javne sfere i da ovakvi susreti samo daju inpulse tom dalekosežnom naporu koji je pred nama.

ALEKSANDAR POPOV: Ekspertski potencijal civilnog sektora
Mislim da je ovo što radi Helsinški odbor veoma značajno. Gledam ovde mnoga poznata lica, sva ta lica imaju određenu težinu i samim tim, mislim da ovakve stvari polako dobijaju ne samo moralni nego i politički značaj. Svaki ovakav događaj, bilo ovde bilo na Kosovu čini mali pomak u pravcu stvaranja atmosfere normalnosti i razbijanja stereotipija o kojima je ovde bilo reči. Mislim da je o tome Agron  slikovito govorio. Ja bih imao niz primera iz svoje prakse, iz prakse civilnog dijaloga o kojem sam ja govorio prošli put kad smo se sastali u Prištini. Ja se slažem sa Jadrankom Jelinčić da je važno da ima što više ovakvih civilnih inicijativa, jer ne smemo stvar prepustiti samo političarima,  znajući dokle to može da ide, posebno kada se to zloupotrebljava za  unutrašnje političke svrhe i za građenje pozicije određene političke opcije na domaćem terenu. Jadranka je govorila i o potrebi da organizacije civilnog društva na neki način budu aktivnije kad je reč o zvaničnom dijalogu Beograd-Priština i mi ćemo potencijal civilnog dijaloga, koji je Centar za regionalizam zajedno sa “Majkom Terezom” pokrenuo još 2001. godine, znači pre deset godina, a u tom civilnom dijalogu je učestvovalo oko sto organizacija sa obe strane i  bio je usmeren na obnavljanje saradnje i zajedničkog delovanja organizacija civilnog društva Kosova i Srbije, mi ćemo gledati da i taj potencijal iskoristimo i u funkciji stvaranja bolje atmosfere oko oficijelnog dijaloga. Naime, mi ćemo nakon završetka ovog oficijelnog dela imati sastanke jednog broja organizacija sa obe strane koje su učestvovale u civilnom dijalogu da osmislimo plan našeg budućeg delovanja. Mislim da mi tu možemo dosta toga učiniti, pre svega na planu da u agendu zvaničnih pregovora dođu teme o kojima nijedna strana ne želi baš mnogo da priča. Jedna od takvih tema jeste pitanje nestalih. Ima još drugih tema i mislim da, na neki način, mi možemo da utičemo na to da i one postanu deo pregovaračke agende. S druge strane, organizacije civilnog društva imaju dobar ekspertski potencijal i mislim da možemo da idemo u pravcu stvaranja i promovisanja, formulisanja stavova oko pojedinih pitanja. I konačno, ono gde možemo da damo svoj doprinos je da se stvara što pozitivnija atmosfera da se ono što bude dogovoreno, implementira. Mislim da organizacije civilnog društva mogu tome dati svoj doprinos i mi ćemo se truditi da to uradimo. Siguran sam da će i drugi (ovde vidim puno nosilaca tih aktivnosti na Kosovu) na svoj način tome doprinositi.

DRAGOLJUB TODOROVIĆ: Nešto se mora promeniti u svim aspektima srpskog društva
Dijaloga nema bez ravnopravnosti onih koji učestvuju u dijalogu.  Kao advokat mogu da kažem, nema ugovora bez saglasnosti da su oba ugovarača ravnopravna. Dalje, Latinka je podsetila na ovu Jakšićevu sentencu gde kaže da nema spontanog ni rata ni mira. Ja to podvlačim. Tačno je da  rat nije bio spontan. Ti koji su poveli rat i koji su počinili zločine, najviši vojni i policijski funkcioneri Srbije osuđeni su u Hagu, a njihovi potčinjeni osuđeni su ovde u Beogradu. Dakle, faktor čovek je pokrenuo rat. Sad treba da se nađe neko ko će da vodi ka miru. Onako kako su oni vodili rat, da se nađu ljudi koji će da uvedu albanski i srpski narod u mir. Međutim, to nije ni na vidiku. Sem ljudi iz nevladinog sektora i nekih ljudi, ja njih sve poznajem, znači, sve ljude koji poštuju Albance ja poznajem, lično ih znam, svi ostali segmenti srpskog društva, svi ostali segmenti - i politika, i univerzitet i intelektualci, i crkva i dnevni list Politika, i fudbalski klub Crvena zvezda, svi Albance ne smatraju za faktor. Oni Hrvate smatraju za protivnike, za neprijatelje, Muslimane smatraju za izrode koje treba vratiti pravoslavlju, a Albance ne smatraju uopšte ni za šta. Razmišljao sam o tome kako to pokrenuti. Možda je model Komisije za istinu i pomirenje u Južnoj Africi najbolji model da se ovo pitanje pokrene s mrtve tačke, da ljudi preko te komisije pokušaju da dođe do nekog dijaloga, pa kasnije do pomirenja. Nervira me taj paritet, ne znam ulica, ne znam Bekim Fehmiu, Enver Petrovci, to je bez veze. Možemo da kažemo, recimo, da su sada najveći živi svetski pisci Orhan Pamuk i Salmon Ruždi islamske veroispovesti, ali to ne znači da je islam najbolja i najkulturnija religija. To ne znači to. Ne znači Bekim Fehmiu ništa za odnose između Srba i Albanaca. Imam ja prijatelja koji žive u Beogradu s kojim svaki dan pijem kafu, ali to ne znači da su Albanci u Beogradu ravnopravni. Mora se nešto promeniti u svim aspektima srpskog društva da bi se krenulo s mrtve tačke i mora prestati sa paritetom. Međunarodna zajednica u poslednje dve godine izuzetno upadljivo insistira na tom paritetu, “svi smo odgovorni”, “svi smo krivi”, “zaboravimo to”. Juče je potpredsednica Demokratske stranke Jelena Trivan, kad je primila  predstavnika REKOM, rekla, “da popišemo taj REKOM i da prestanemo sa polemikama, sa pričama, sa nagađanjima, sa licitiranjima brojki itd”. To je relativizacija zločina, to nije rešenje problema. Ne možemo izbeći prošlost u odnosima između Srba i Albanaca da bi uspostavili dijalog, a kasnije pomirenje. 

SONJA BISERKO:
Raznolikost i međukulturni dijalog, kultura kao važan element međusobnih odnosa, kritičko preispitianje prošlosti je tema koja je bila u najavi već u prethodnim diskusijama i to pokazuje koliko je važna za ovaj i sve druge dijaloge koji će se voditi. 
MILENA DRAGIĆEVIĆ ŠEŠIĆ: Treba se suočiti sa onim momentima u kulturi koji nam ne služe na čast
Ja sam profesor na UNESKO katedri za kulturnu politiku i kulturni menadžment. To je katedra koju radnici istraživači, naučnici poznaju. Međutim, novi akteri se već pojavljuju. Glas tog novog civilnog društva i glas umetnika se već čuje samo što će trebati dosta, čini mi se ipak dugo vremena da kulturne politike naših zemalja koje evropeizaciju shvataju pre svega tehnički, kao plaftormu koja će omogućiti modernizaciju, standardizaciju, profesionalizaciju kulturnog rada, digitalizaciju itd, to je ono na čemu se sada u našim ministarstvima kulture vode ti tzv. procesi evropeizacije. A, istinski procesi interkulturnog dijaloga, poštovanja drugog, antidiskriminacije, procesi promena programskih politika, evo, navešću  banalnu stvar, muzejskih politika. Nije to samo problem srpsko-albanskog dijaloga, možete otići u bilo koji muzej, recimo, Muzej krajine u Negotinu pa se zapitati, a gde je tu stanovništvo koje ovde živi, govorim o vlaškom stanovništvu. Postoje brojni problemi koje treba da rešimo pre svega ovde, a naravno da su oni jako mnogo vezani za politiku sećanja i da su vezani za nove udžbenike, ali i za u potpunosti nove obrazovne politike. Obrazovne politike koje će na pravi način predstavljati multikulturalnost Balkana kao bogatstvo i kao raznolikost, ne kao izvor sukoba, ne kao polje konflikata i konfliktnih težnji, ne kao sukobljene interese. U tom smislu je ohrabrujući broj projekata koji se trenutno vode u okviru civilnog društva, projekti koji se vode u podsticanju novih kulturnih politika gradova na Kosovu i u Albaniji, u kojima učestvuju i srpski eksperti iz civilnog društva, ili recimo, projekti oralne historije sećanja, recimo, susret ličnih istorija Srba i Albanaca itd. Ti projekti koji se pokreću jesu veoma važni za uspostavljanje, koliko god je to moguće i odgovornosti i poverenja da ne bi u fantazmima srpskim ostali. Podsetiću na još jednu važnu izložbu koju je Zorica Jevremović svojevremeno napravila u Rexu pre nekoliko godina, koja se zove “Kosovo u mome stanu”, koja je odslikala sve ono što su njene uspomene sa njenih istraživanja, druženja, razgovora vezanih za Kosovo. Takvih izložbi nije bilo moguće mnogo sastaviti u Beogradu. Kad je bila slična izložba, antiratna 1992, u SKC da se protivstavi rat u Bosni, bilo je moguće mnogo više doneti onoga što je za nas Bosna trag, ili Bosna u našem srcu. Međutim, čini mi se da je jako važno i to što je Zorica Jevremović uradila i to što je napisala u svojoj knjizi “Balada o devojačkom odelu”, o jednoj nemogućoj ljubavi Albanke i Srpkinje, knjizi koju niko nije hteo da objavi. Na kraju se ona pojavila kao autorsko izdanje, jer nijedna izdavačka kuća ni donatorska organizacija nisu htele da stanu iza tako radikalno-provokativne knjige. Ono što je takođe, za nas važno kad govorimo o politici sećanja ne moramo da idemo daleko u prošlost. Pred nama Beograđanima još uvek stoji zadatak da organizujemo izložbu savremene albanske umetnosti, izložbu koja je bila prekinuta i nije održana u februaru 2008. Sve dok se ta izložba ne uspostavi i to, pre svega u prostoru u kome je trebalo da se  uspostavi, čini mi se da pravog ozdravljenja beogradskog i srpskog kulturnog života, a onda, samim tim i nacionalnog pomirenja  neće moći da bude. Ne može se istorija prebrisati i to ova, tako skora tako što će se jedna kulturna ustanova zatvoriti, pa onda otvoriti jedna nova koja će kao od juče početi, kao da se u tom prostoru nije desio užasan fašistički, rasistički, nacionalistički ispad koga država nije sprečila, kada su umetnička dela cepana, kada je publika isterana iz prostora i u kome, dakle, izložba savremene albanske kosovske umetničke scene nikada nije održana.
 Meni se čini da je zadatak nas kulturnih radnika u Beogradu upravo suočavanje sa onim momentima kulturne istorije koji nam ne služe na čast. Lako je i lepo pričati o onim događajima koje sam pomenula, o kolaborativnim projektima, o onome što je pozitivno, međutim, uspostavljanje srpsko-albanskog dijaloga počinje od istraživanja našeg sopstvenog odnosa prema drugima. U tom smislu, činilo mi se da je projekat Mrđana Bajića Jugomuzej možda nešto što na najbolji način odslikava istraživanje jednog umetnika o korenima svih onih konfliktualnih kulturalnih procesa u srpskom društvu I, čini mi se, da je to, možemo u tom kontekstu reći i nekoliko reči u predstavi “Born in YU” (Rođen u Jugoslaviji). Dakle, ima mnogo toga na čemu treba da radimo, a čini mi se, da mi koji se bavimo studijama kulture moramo da pomognemo redefinisanje kulturnih politika i to na način da pokažemo kako da pomognemo dekonstruisanju dominantne nacionalističke ideologije koja je do te mere prožela i elitnu i popularnu kulturu da se gotovo ne primećuje. Do te mere da novinari ne reaguju pre dva dana, čak i na B92 na govor mržnje kojim govori jedan sagovornik sa severa Kosova, ali ovde u Beogradu. Jednostavno smo naviknuti da političari govore tim govorom mržnje. Mi moramo, s druge strane, kao kulturolozi da proučavamo i ove studije subkulturne alternatvine subverzivnosti, da vidimo na koji način alternativna umetnička praksa i samoprodukovane forme izražavanja pomažu uspostavljanju, ili makar otvaranju nekih novih procesa. 
Ja bih u svakom slučaju mogla još mnogo o svemu ovom da govorim, ali mi se čini da je jako važno da kažem da postoji cela oblast koja je potpuno neistražena, a to je nasleđe drugih u srpskoj kulturi. Na koji način ćemo vrednovati sve ono što je tokom, ne samo u ovim poslednjim, da kažemo u vreme Socijalističke Federativne Republike Jugoslavije, nego mnogo dužem procesu od XIX i XX veka, u kojem je dolazilo do različitih oblika prožimanja svih kultura na Balkanu; kako ćemo pratiti i prepoznavati naše međusobne uticaje i u jeziku i stilovima, i u govoru, I u narodnoj i folklornoj, ali i u popularnoj kulturi. Tek tada, kada se u imaginarnom muzeju srpske kulture bude našla mesta za sve ono što je nastalo u različitim oblicima akulturacionih procesa, a setićete se i nečega što je, u svakom slučaju, možda  i najpoznatija ikonografska predstava srpske kulture, to su slike Paje Jovanovića koje se bave životom Albanaca. I to je možda nešto što najveći broj Srba koji nisu intelektualci, zna i po čemu, ustvari ima ili gradi neku vrstu predstave. Kako sve te različite elemente valorizovati, umeti razumeti i tumačiti, da li i mi imamo prava da tretiramo albansku kulturu kao orijentalnog drugog, da potpuno, preuzimajući zapadni model mišljenja i  tumačenja, ne videći u sebi samima tog orijentalnog drugog koji, ustvari, kada mu to treba ili kad mu to tržišno treba ume jako mnogo da koristi balkanski orijent za zavodljivost, ili za evropsku zavodljivost. U svakom slučaju, čini mi se da civilno društvo ima ogroman zadatak upravo zato što javni sektor još uvek nije svestan dubine problema i važnosti problema koje treba da rešava i zato što se  kulturne politike vode potpuno izdvojeno od obrazovnih politika, a moram reći da se obrazovne politike gotovo čak i ne vode. Kad kažem da se gotovo čak i ne vode, sa izuzetkom malih rasprava u civilnom društvu o politici sećanja, ali  nema jakog i snažnog pokreta civilnog društva kojim bi se reformisala obrazovna politika u celini, od predškolskog sistema do univerziteta;  u kome bi se, kroz obrazovni sistem mogle  uspostavljati i vrednosti interkulturalizma, prava na raznolikost, dijaloga, otvorenosti istraživačkog pristupa kulturi i dakako, kritičkog mišljenja. Jer, to mi se čini da je suština i obrazovnih i kulturnih politika danas. Dakle, tek onda kad budemo imali otvoreni kulturni sistem koji se zasniva na novoj politici obrazovanja koja razvija različite vrednosti i kulturne potrebe u jednom društvu, koja ne podržava stereotipe, predrasude, strahove, posebno, ja bih rekla, te međusobne predrasude naroda na Balkanu, gotovo se ništa nisu promenile od vremena pre Prvog svetskog rata ili vremena balkanskih ratova. Recimo, imate knjige najtiražnije koje te stereotipe podržavaju, proširuju. Navešću jednu poznatu, “Simfonija Vinaver”, koja u Vinaverova usta stavlja sve moguće predrasude o balkanskim narodima na jedan duhovit način, pa ljudi to lako pamte, lako usvajaju. Jako se lako predrasude i stereotipi kulturološki podržavaju. I da završim, žao mi je što nemam taj pauer point da na kraju prikažem jedan umetnički rad Drena Malićija koji se zove “Houp”(Nada). Dakle, čini mi se da bi ovaj razgovor morali da završimo upravo tako otvoreno, sa rečju nada, da se nadamo da je ovo početak i da će ovih razgovora biti više i to na različitim mestima, izvan Beograda i Prištine, u manjim mestima, u manjim centrima, u kojima će učestvovati akteri koji do sada nisu učestvovali u kulturološkim oblikovanjima, pa čak bih rekla, i u samoizolovanju dve kulturne scene - albanske i srpske na ovoj teritoriji, već oni koji žele da otvaraju šire područje Balkana međusobnim integracijama, unakrsnoj mobilnosti i da, ustvari, nošeni radoznalošću i nošeni  pozitivnom strašću naprosto pokušaju da kulturnom razvoju  jedne i druge sredine daju novu viziju i novi identitet.
SKELJZEN MALIQI: O dinamici nove generacije kosovskih umetnika
Hvala vam na pozivu i organizaciji ovog nastavka dijaloga koji je u oktobru počeo u Prištini. Bio sam u dilemi da li da pričam na srpskom ili na albanskom, ali pošto je Milena spomenula da ovaj auditorij mora da se navikne na albanski jezik, a i svoj koncept sam pripremio na albanskom jeziku. Nisam hteo da prisustvujem panelu, sa željom da se uključe ovi mlađi protagonisti, mislio sam da ću samo pričati tokom promocije knjige, ali organizatori nisu hteli tako. Rećiću nekoliko reči iz moje prakse u proteklih 20, možda 25 godina, kada sam učestvovao na više sastanaka, većinu od njih sam sam organizovao kao dijalog civilnog društva, medija, političkih subjekata Kosova i Srbije itd. Sada je reč o  specifičnijoj temi, uloga kulture kao katalizatora u prevazilaženju razlika i stvaranju  novog ambijenta saradnje i dobrosusedskih odnosa između Albanaca i Srba, ili između Kosova i Srbije. Nije to mala stvar, nije to lako i imam pomešana osećanja, i pozitivna i negativna. U principu, kultura je dala neke dobre primere, što je ovde opisana kao katalizator i kada je došlo do nekih barijera koje je politika stvorila, što je, naročito posle devedesetih ostavilo velike posledice. Kultura je od početka bila jedna od sfera gde je politika promovisala srpsko-albanske konflikte, dok se u kulturi tokom osamdesetih, devedesetih pojavio diskurs mržnje prema Albancima, a, u neku ruku, isto to je uradio i albanski nacionalizam sa predtekstom jednog kontra jezika mržnje ekstremnih kleronacionalista. Uvek su imali tezu da Srbi i Albanci ne mogu živeti zajedno, da treba da se razdvoje, da se podele, da tu treba da bude i fizičke podele i da bude razmene stanovništva, i bilo je raznih teza. I odatle, preko kulture se došlo i do političke odluke oduzimanja autonomije Kosovu, potom žrtve koje su ostale posle tog vremena. Tako da ti mali kontakti koliko god da ih je bilo između Kosova i Srbije nisu izostali ni pre rata ni posle rata, naravno, u nekim segmentima civilnog društva između Kosova i Srbije. Ali, nije bilo službene saradnje, nema službenog protokola ni pre nezavisnosti ni posle. Službenih kontakata je bilo samo u delu koji se ticao kulturnog nasleđa Kosova, zato što je i srpska strana bila zainteresovana za to, a i međunarodna zajednica. Reč je o vizantijskom nasleđu iz srednjeg veka, neki materijali, religiozni objekti, i razni drugi. Bilo je puno reči o onome gde se nije ništa postiglo u vezi sa imovinom Muzeja Kosova koju je Srbija  oduzela u vreme kad se Srbija povukla i nije više vratila. Mislim da i to treba da bude deo dijaloga, mislim da baš u ovom delu danas, ili ove nedelje treba da se i o tome priča. Ja mogu ovde da kao očevidac budem deo uloge koju je nosio nevladin sektor u normalizaciji srpsko-albanskih odnosa i u mnogo lošijim uslovima i tokom devedesetih, ali i sada posle rata. Oni nisu izostali nikada i Milena je malopre pomenula da su mnogi projekti koje sprovode razne nevladine organizacije inicirani od raznih fondacija EU, ali ponekad i kao inicijative koje su potekle odavde, iz zemlje, iako se ovde suočavamo sa nedostatkom finansija i finansijskim problemima za razne projekte. Želim malo sintetički da pričam i o nekim drugim stvarima koje su bile bitne za uspostavljanje kulturne komunikacije između Kosova i Srbije, ali za nas na Kosovu su bili nekakvi konstitutivni aktovi za redefinisanje same izvorne kulture koja se tamo stvara. Znači promene koje su se desile u kulturi devedesetih, neki umetnici koji su pripadali jednom novom miljeu počeli su da koriste neke nove trendove, nove tehnike predstavljanja koje pre rata nisu bile prisutne. I na jednoj izložbi koja je bila pripremljena ovde iz SOROS organizacije koja je održana u Centru za kulturnu dekontaminaciju, tema je bila na albanskom jeziku i značila je “Preko”, imala je samo alternativni prevod. Ova izložba, osim što je predstavljala  novu umetnost, predstavljala je period 1993/94. bila je iznenađenje i za ovdašnje umetničke krugove. Od tog trenutka počela je neka vrsta afirmacije savremene umetnosti i u regionu, I u Evropi, i u svetu. Reč  je o jednom jako rizičnom, smelom projektu, gde dva kulturna establištmenta, ovaj u Srbiji u službenim nacionalističkim krugovima, i onaj na Kosovu, pri čemu je kosovska umetnost imala potrebu da se predstavi u Beogradu, dok su tamo ginuli ljudi. Mislim da je tad stvoren novi standard koji nije postojao ranije, ili je bio u nekoj drugoj formi u razmeni kulturnih vrednosti, koja je predstavljala savremeni dijalog, jer je nekim umetničkim mehanizmima kritikovala vlast i konzervativizam kosovske umetnosti. Ova izložba je učinila da se ova nova umetnost širi na Kosovu i da nastavi da bude na nekom visokom nivou. Posle te generacije došle su neke nove generacije, tako da je tamo postalo baš dinamično; bez obzira na to I baš zbog toga što nije bila podržana od društva, jer nema ni prostor kao što ga ovde  ima  za takve i slične projekte. Iako nisu toliko prisutni na Kosovu, danas su ti umetnici postali poznata imena koja se pozivaju da učestvuju na raznim izložbama. Bilo je još nekih interesantnih projekata, više njih je bilo vezano za slikarstvo. Na Cetinjskom bijenalu kosovski umetnici su dva puta realizovali neke projekte koji su opisani kao skandalozni i jedna izložba je skinuta zbog reakcije nacionalnih srpskih i crnogorskih krugova pošto je  realizovana u organizaciji Ambasade Kosova u Crnoj Gori. To se smatralo provokativnim, jer je nastupao jedan provokativni umetnik. Ovakva predstavljanja i slični projekti bili su uvek ekscesni, ali ovaj sektor nevladinih organizacija, ili vrlo važni kulturni projekti za Kosovo koje su stvorile nezavisne grupe, poput  Dokufesta iz Prizrena,  tu se jednom desio poluskandal jednog drugog tipa. Jedne godine je prva nagrada data jednom filmu koji govori o Romima koji žive u Srbiji, bio je jako lep film. Obično na tom festivau učestvuju filmovi iz Srbije zato što nije onako služben i nema nikakvih prepreka da oni učestvuju. Onda su neki delovi nacionalističkih eksponenata kritikovali po štampi da nije u redu ni da učestvuju, a kamoli da dobiju neke nagrade. Istovremeno je bio jedan skandal na Cetinju gde je uklonjen rad Alberta Hete. Postoje i u drugim sferama interesantni projekti koji vrše ulogu katalizatora. Međutim, bio je još pre 6-7 godina jedan atak  ove poluslužbene sfere kosovske umetnosti. Jedne godine u jednoj predstavi iz Sarajeva pojavila se i Mirjana Karanović koja je već bila proglašena za najbolju glumicu, bilo je takvih vrednovanja, takvih konstatacija, ali Mirjana Karanović je osim personaliteta kao čovek humanista i angažovana kao uspešna glumica, koja radi u regionu i ona je stvarno zaslužila takvu nagradu. Hoću da kažem da su takve ličnosti možda uspele da sruše tu neku vrstu blokade koja je postojala I doprinele stvaranju određene  normalnosti u kulturnoj sferi. Na kraju, pomenuću još jedan projekat koji su pokrenuli “Beton” iz Beograda i Jeton iz Kulturnog medijskog centra iz Prištine, odnosno njihov dogovor  da izdaju jednu kosovsku antologiju, večeras ćemo promovisati te dve knjige u Centru za kulturnu dekontaminaciju. Znam ja značaj ovih konferencija i svih ovih dešavanja, zato što u poslednjih 20 godina svakog meseca prisustvujem raznim konferencijama na kojima se često slažemo u aspektima dijaloga u svakom smislu. Ja sam u poslednje vreme mnogo više zainteresovan da radim nešto, da učestvujem na nekom projektu nego samo da razgovoram, a efekte nek meri neko drugi.
BRANIMIR STOJANOVIĆ: Neophodna dekonstrukcija normalizovane kulture aparthejda
Ovo predstavlja nastavak razgovora civilnog društva u Srbiji i civilnog društva na Kosovu otpočetog oktobra 2010. Naravno da postoji jako duga istorija i saradnje i međusobnih sukoba. Ono što je važno za početak da kažem da, kad je u pitanju savremena kultura i savremena umetnost, od sredine devedesetih godina zapravo, albanska scena, ili bolje rečeno, albansko-prištinska scena i beogradsko-srpska scena napisali su već istoriju uzajamnih odnosa, uzajamnih podsticanja, uzajamne saradnje i to je jedan od najboljih delova istorije savremene kulturne produkcije;  nažalost, za to ne znaju ni srpsko ni kosovsko društvo, ne zna ni srpska država ni kosovska država, saznaće možda za 20 godina. Ali ono bitno što se desilo, to je enormna razmena ljudi, ideja, koncepata koji su urodili mnogobrojnim izložbama, mnogobrojnim zajedničkim radovima i to se dešavalo sve u periodu od sredinedevedesetih, pa do 2008. godine. Zapravo, kada je brutalnom intervencijom srpske države i mehanizama i aparata isključenja bilo čega što je albansko na izložbi u februaru 2008, izvršena brutalizacija i obnavljanje  ratnog sukoba drugim sredstvima u polju savremene umetnosti, u polju kulture uopšte. I to je momenat kad je zapravo, posle jako dugog perioda intenzivne saradnje došlo do prekida koji sad dve scene pokušavaju da reflektuju kroz izdavanje novina, kroz zajedničku konferenciju koja je organizovana, ali, nažalost, od tada te dve scene pokušavaju da prevaziđu taj konflikt koji je proizvod zapravo, klasičnog vraćanja ratnih mehanizama i zapravo, demonstriranja jednog visokog aparthejskog odnosa prema našim dojučerašnjim sugrađanima Albancima, nažalost ti mehanizmi su se vratili u igru. Međutim, meni je ovde možda važno pošto smo u kontekstu nečeg što se zove dijaloga civilnih društava, ja bih hteo da nasuprot ovoj izuzetnoj tradiciji  saradnje savremenih kultura kad to niko nije očekivao, koja se desila potpuno spontano i koja je uticala i na jednu i na drugu scenu;  pri tom mogu reći da je albanska scena savremene umetnosti bila jako podsticajna, ne samo za srpsku scenu savremene umetnosti, ne samo da je model paralelnog obrazovanja puno uticao na najbolje edukativne projekte  u Srbiji koji su imali distancu prema terorističkoj državi devedesetih, nego i u bitnom smislu, a mislim da je demokratija u Srbiji nastala kao odgovor na dešavanje onog što se dešavalo na Kosovu. Ja bih u ovom kontekstu hteo da pokrenem, možda jedno značajno pitanje za koje mislim da nije osvetljeno, a to je da na teritoriji ne samo Srbije nego, rekao bih čitavog regiona bivše Jugoslavije postoji nešto što bi mogli da nazovemo spontanom kulturom aparthejda koja proizvodi i kulturne i političke produkte i čitavu mrežu prakse koja konstitutivno hoće da normalizuju nešto što već 30 godina postoji u kontinuitetu, a to je nemogućnost Albanaca da se slobodno kreću. Dakle, rušenje jednog fundamentalnog prava ili normalizacija jedne ideologije koja je i sad postala deo ideologije pomirenja, a to je da je sasvim normalno da Albanac živi u getu. Ja bih vas podsetio da je ta kultura rođena još 1981, odmah nakon demonstracija na Kosovu, kad je albanski narod tražio jednakost u okvirima SFRJ i da getoizacija Albanaca i Kosova traje neprekinuto od 1981. godine, bez obzira na to da li je  taj geto stvorila  SFRJ  tadašnjim mehanizmima, Savezna Republika Jugoslavija koja je praktikovala, možda i najbrutalnije oblike aparthejda, a, kako vidim, evo u ovih 11 godina otkad međunarodna zajednica uglavnom upravlja teritorijom Kosova, ništa se zapravo bitno nije promenilo. I ovo  na šta želim da podstaknem ovaj skup je to da razmišljamo o odgovornosti civilnih društava u bivšoj Jugoslaviji da pokrenu pitanje degetoizacije Kosova, zapravo jedne dekonstrukcije normalizovane kulture aparthejda koja je, podsetiću vas, neprekidno u različitim oblicima, pa i onim najprosvećenijim oblicima jugoslovenskog socijalizma već postojala;  da ta “normalizacija” Albanca kao nekog ko je opasan kad se kreće, kao nekog kome treba oduzeti pravo na slobodno kretanje ovde je postala potpuno normalna i zapravo negovana i ne samo unutar društva u Sbiji, nego je to jedan regionalan pa i evropski problem. Jedan nasleđeni geto dalje se kultiviše kao geto. Ne čini se ništa, a civilno društvo ne čine ništa da skrenu pažnju da alarmiraju i skandalizuju se zapravo, nad time. Neverovatno je da duže od 30 godina prisustvujemo procesu koji zahteva  dekonstrukciju ne samo kulturnih mehanizama koje je proizvela kultura aparthejda, nego zahteva dodatni napor civilnog društva da razume da je getoizacija kosovskog društva zapravo getoizacija svih jugoslovenskih društava. Kao što srpsko društvo tokom devedesetih godina nije opažalo da je aparthejd na Kosovu - aparthejd za sve Srbe u tom momentu, bojim se da i neodgovornosti civilnih društava na teritoriji bivše Jugoslavije danas ne opaža da je indeks getoizacije kosovskog društva i kosovskih građana indeks getoizacije čitovog regiona i da mehanizmi poliltike koji se predstavljaju  kao ideologije koje normalizuju, moraće da uzmu u obzir jednu radikalnu degetoizaciju kosovskog društva; tehnika za to verovatno postoji, ne bih ulazio u pravne i druge aspekte, ali mislim da ono što je važno i zašta ovaj skup treba da se založi je, pre svega, radikalan zahtev za degotizaciju kosovskog društva, jedan radikalni poziv svima da se nepravda zbog koje jedino kosovski građani nemaju jednaka prava sa svima drugima, da se slobodno kreću bude ukinuta.

BELUL BEQAJ: Mi pričamo o integracijama, a vlasti o podeli
 Mislim da imam opservaciju koju neko može primiti sa zadrškom, neko može tu moju opasku da kritikuje, neko da je odbaci, ali ja mislim da je osnovana u meri koju ću pokušati da obrazložim. Naime, ne mogu se oteti utisku da se ne samo ovde nego i u kosovskim medijima stvara jedna  zabluda da je tobože, učlanjenje Srbije i Kosova u Evropsku uniju konačan cilj i predstavlja rešenje svih naših  problema zauvek. Mislim da je situacija zapravo obrnuta. Naime, ja sam zainteresiran da više govorim o tome da evropske integracije i evropska stremljenja shvatimo kao logičnu posledicu međusobne zavisnosti, a ne kao fetiš koji će tobože rešiti naše probleme. Prema tome, po mom sudu,  međusobna saradnja je ipak važnija od evropskih integracija i otud proizlaze  neka neshvatanja, nerazumevanja, pa neki put i neosnovane kritike s jedne ili druge strane.  U ovom kontekstu drago mi je što sam danas čuo dva mišljenja koja se odnose na jedan osnovan kurs koji govori o tome da mi ne možemo insistirati pošto-poto na Evropskoj uniji, a da pri tom ignorišemo naše međusobne obaveze koje se odnose na naša otvorena pitanja. Drugo, mislim da je to bila diskusija koja se odnosila  na naše formalno-pravno učlanjenje u EU koja je zapravo bez pravnih, političkih, moralnih, kulturnih, vrednosti.
Želim da s našim prijateljima podelim  utisak koji se vezuje za poslednju diskusiju,  naročito o tome koliko smo getoizirani i kakav odnos ima vlast nad civilnim društvom. Ustvari, mi smo pošli s Kosova i ova delegacija dobre volje se nadala da će granicu Srbije moći da pređe lakše i brže nego lažni azilanti. Ali, nažalost, zaustavljeni smo na granici gde smo ostali više od 50 minuta. Na simboličan način vam prenosim kakav je odnos države nad predstavnicima civilnog društva koji dolaze u Beograd, a, nadam se, da se neće desiti obratno kad vi dođete za Prištinu. Znači, na jedan simboličan način hteo sam to da podelim sa vama.  Mi pričamo o integracijama, a vlasti pričaju o podelama. Kako postići saglasnost  u principima između civilnih društava, građanina i vlasti? Zašto civilna društva  imaju više razumevanja za otvorena pitanja od vlasti iz zemlje iz koje potiču? Pokušaću da objasnim. Etničke i nacionalne razlike između Srba i Albanaca i ostalih  tolersaće se sve više i više ukoliko se postigne više razumevanja političkih I pravnih vrednosti u smislu pravog suvereniteta građanina. Apostrofirajući princip pravne države i autonomiju vlasti, topeći administraciju organizacije u okviru administracije iz EU, gde se decentralizacija poštuje kao potreba građana a ne politike kao što je bio slučaj sa decentralizacijom na Kosovu, ukoliko odgovaramo zahtevima države a ne pravim potrebama građana nismo u stanju da menjamo stvari, da menjamo stanje; upravo obratno, vlast sve više i više menja civilno društvo, naravno u skladu sa svojim pravim potrebama. Narodi Balkana i dalje su okrenuti ka onom jačem, onom velikom, najjačem, a ne prema argumentima, demokratskim principima i pravdi. Zato vlasti pokazuju koliko su jake, a ne, koliko su demokratične prema građaninu. Zato se nisu gradili pravi politički sistemi, demokratski, koje možemo da rušimo bez korišćenja sile i koristeći argumente i pravdu.
Suština onoga što sam hteo da izvučem kao okosnicu u ovom dijalogu je činjenica da je jako važno kako smo svi skupa živeli, kakve smo probleme prebrodili, od kojih smo bolesti pelcovani i kakve zajedničke nade imamo; ali, po mom sudu, je ipak preče I važnije kako ćemo živeti ubuduće. Dakle pitanje naše budućnosti treba da bude preče u odnosu na naš dosadašnji tok zbivanja, ne zaboravljajući, naravno, sve ono što se dogodilo, ali imajući, pre svega, u vidu da stremimo istom cilju sa namerom da ipak živimo bolje nego što živimo danas.
NENAD VASIĆ: Kosovski identitet je novijeg datuma
Poznato je da je kultura mera civilizovanosti svakog čoveka i određenog naroda u savremenom svetu. Istorija kosovskih Srba i kosovskih Albanaca ima dugu prošlost sa stanovišta komparativne istorije civilizacije i kulture. Najbolje svedočanstvo o tome je, između ostalog, postojeće materijalno i nematerijalno kulturno nasleđe dva naroda I, ne samo njih na zajedničkom prirodnom prostoru Kosova u različitim geografskim i teritorijalnim granicama. Osim zajedničkog deljenja prirodnog prostora Srba, Albanaca i ostalih koji su tamo živeli ili sada žive i rade, većinski u koegzistenciji koja je nekada bila bliska, na momente i zajednička, a nekad kroz istoriju civilizacije i kulture odvojena, uglavom odvojena. To nije ništa novo i nepoznato za sve nas ovde prisutne i ne potpuno nepoznato za sve ono što je nekada bilo ili što sada jeste ili što će tek biti. Kosovo i Metohija ili Kosovo ima višestruku, odnosno viševekovnu istoriju, tradiciju multietničnost, multikulturalnost, multikonfesionalnost, u manjem broju slučajeva interetičnost, kao svoju važnu karakteristiku, odnosno svoje važno obeležje. Ta važna obeležja sa svojim specifičnostima koja definišu i karakterišu građane koji žive i rade na prostoru sadašnjeg Kosova, kao takva trebalo bi i da ostanu i da se dalje slobodno razvijaju. Podsetiću vas da je Kosovo i dalje pod međunarodnim protektoratom UN, već su neki prethodnici o tome govorili, da  postoji šest misija koje deluju u različitim pravnim okvirima i da na neki način višeinstitucionalno prisustvo dovodi do toga da se različito implementiraju, određene odluke tumače i jedan institucionalni proces koji se i na kulturnom polju različito sprovodi doživljava različite  posledice kao takve. Nasuprot tome i nezavisno od toga, ali ne u potpunosti nezavisno, aktuelni problemi, savremeni izazovi mimoilaženja političkih zvaničnika uz većinu kulturnih poslenika u vezi kulture civilizacijskog nasleđa, ali i kulturnih industrija, produkcija i ne samo njih, na Kosovu nisu samo od juče ili preključe, ne potiču ni 15 godina unazad. Naprotiv. Njihovo postojanje i prisustvo možemo naučno, istorijski, arhivski, muzejski i na kraju, ali ne najmanje važno arheološki pratiti jasno ili u tragovima, konturama vekovima unazad. Ipak mislim da mi ne treba da se bavimo problemima u kulturi kosovskih Srba i kosovskih Albanaca da bi se  time bavili reda radi. Od nas se prioritetno očekuje da budemo ne samo na ličnom i nacionalnom nivou značaja kulture, već i na jednom višem i širem, složenijem, ali važnom, pre svega evropskom, a što da ne i globalnom nivou, kao jednoj uzvišenoj vrednosti koju kultura sama po sebi podrazumeva. Naravno, uz sve to naše poznavanje ili upoznavanje kulture drugoga, kulturna razmena i uvažavanje specifičnosti drugih pored nas, uz sve inventivnosti, kreativnosti i predloge različitih razvojnih rešenja za postojeće probleme koji nisu tako mali i ne datiraju od juče, važni su za našu zajedničku budućnost. Ako su to naše zajedničke početne premise, teze Semjuela Hatingtona o sukobu civilizacija, ili teza Frensisa Fukujame o sudaru kultura koje bismo mogli implementirati na slučaju Kosova, ili koji imaju nekakve veze sa time su i sa naučnog i sa praktičnog stanovišta prošlost,  odnosno kontradikcija sama po sebi.. Ovom prilikom podeliću jednu neprijatnost sa vama ovde prisutnim. Bio sam vrlo neprijatno iznenađen da je  kancelarka Angela Merkel u SR Nemačkoj, 25. oktobra 2010, na sastanku sa članovima iz njene vladajuće Hrišćansko-demokratske unije u Majncu zvanično proglasila kraj multikulturalnosti zbog sve većeg imigrantskog uticaja, pre svega Turaka, zbog  njihovog i ne samo njihovog većinskog odbijanja da se reintegrišu u postojeće nemačko društvo. Još veće iznenađenje za mene stiglo je iz Ujedinjenog Kraljevstva Velike Britanije i Severne Irske kada je 5. februara 2011. godine u svom zapaženom govoru premijer Dejvid Kameron izjavio na minhenskoj Konferenciji o bezbednosti da se kod njih doktrina državne multikulturalnosti pokazala neuspešnom i da je treba napustiti. Bez obzira na iznete stavove pomenutih zvaničnika iz Nemačke i Velike Britanije, smatram da će njihove države ipak biti multikulturalne, svidelo se to nekome ili ne, jer su već to države punopravne članice Evropske unije u kojoj su svi migranti u obavezi da poštuju njihove zakone i da govore zvanični jezik, kako bi ostvarili svoja prava ne samo na državljanstvo, već i na rad i najzad, na prebivalište. Postavljam pitanje: da li je multikulturalnost posle svega moguća ili nemoguća u regionu Jugoistične Evrope, to jest na Zapadnom Balkanu, konkretno u Srbiji i na Kosovu. Mislim da je moguća, ali uslovno. Na Kosovu vekovima postoji srpski i albanski kulturni identitet, ali ne i kosovski koji je novijeg datuma; na albanskom često možemo čuti rečenicu “Nejemi Kosovar”, ili “Mi smo Kosovci”, odnosno kosovskog kulturnog identiteta. Drugim rečima, postoji kulturna raznolikost Srba, Albanaca, Crnogoraca, Roma, Bošnjaka, Turaka, Goranaca, Aškalija i Egipćana. Mislim i jesam za to da se na prostoru Kosova treba priznati svakom čoveku građanska i kulturna prava da ih slobodno i otvoreno koriste, uvažavajući ih u skladu sa njihovim opredeljenjem. Na Kosovu se danas ne primenjuju u punom kapacitetu međunarodne konvencije UNESCO i Saveta Evrope. Podsetiću vas da pravo na zaštitu sopstvene kulturne baštine spada u set osnovnih ljudskih prava i građanskih sloboda. Tu takođe spada i osiguravanje sopstvene kulturne baštine, njegova promocija, kao i omogućavanje i ostvarivanje održivog kulturnog razvoja. Na Kosovu je za multikulturalnost od suštinske važnosti kultura dijaloga i tolerancije, o čemu smo čuli puno danas, ne samo od gospođe Dragićević-Šešić nego i od mnogih drugih;  u potpunosti ih podržavam i smatram da bez toga nema bolje budućnosti, i odsustvo dijaloga ili nepostojanje dijaloga rezultira svim mogfućim neprijatnostima, nerazumevanjima i interpersonalnim konfliktima, u šta su, nažalost,  i etničke zajednice uključene. Podsetiću vas da pravo na zaštitu sopstvene kulture, baštine spada u set osnovnih ljudskih i građanskih prava. Dakle nema kulture dijaloga ukoliko nema priznavanja i uvažavanja drugog različitog, ukoliko nema uvažavanja  komšije, sabesednika I sl. Dakle, sve su to pretpostavke kulture dijaloga i tolerancije koje se samim time podrazumeva.
Dobar primer kroz istoriju za tako nešto svakako jeste gnjilanski kraj. Podsetiću na jednu paradigmu interkulturalnosti koja je važna, koju je već afirmisao još početkom prošlog veka akademik Atanasije Urošević, pišući o gostoprimljivosti i gostoljublju Srba i Albanaca u Kosovskom Pomoravlju, odnosno u istočnom Kosovu, kako se to danas često može nazvati u novoj geografskoj sistematizaciji tog područja od strane kosovskih Albanaca. U savremenom globalnom kontekstu i Vikiliks je pisao i govorio o multikulturnom građanstvu. Mislim da je to važno za Kosovo danas, ali i Kosovo sutra i Kosovo u budućnosti. Svakako, pozitivni primer posle dužeg vremena i iščekivanja za kulturu dijaloga i toleranciju jesu i od skora inicirani pregovori zvaničnika Bograda i Prištine pod vođstvom gospodina Borislava Stefanovića i gospođe Dite Tahiri, naravno neizostavno uz posredovanje Roberta Kupera u ime kabineta visoke predstavnice EU za spoljnu politiku i bezbednost baronese Ketrin Ešton, o tehničkim pitanjima, ali i problemima statusa Kosova. Sa ovog mesta svi mi trebalo bi da damo,  zajedničkom deklaracijom, pretpostavljam, i to je moj predlog, podršku šefovima dveju delegacija, da poštuju i uvažavaju svoje poreklo, jer ionako ga nisu birali baš kao ni mi, da im to ne bude smetnja u procesu pregovora, pretpostavljam da nije čim je do toga došlo; da pregovaraju, između ostalog i o kulturnoj baštini što će biti jedna od tema svakako ako ne danas onda sigurno neke buduće runde pregovora, možda i ovde u Beogradu; bilo bi dobro da tako bude posle Stefanovićeve uspešne posete Prištini, ali svakako da nikada ne izgube iz vida  zajedničku evropsku multikulturalnu i interkulturalnu perspektivu ovoga prostora, ovih naroda i ljudi koja je bitna za ono prema čemu idemo i šta očekujemo. 

???: Za novi imidž trebaju novi ljudi
Ovo je jedna od retkih prilika gde možete otvoreno da razmenite mišljenje, tradicija je Helsinškog odbora da podržava ovakve inicijative i svakako ove inicijative će dovesti do određenih kontakata, do razmene mišljenja i ja se nadam do nekih većih aktivnosti uz razmenu iskustava Srba i Albanaca na Kosovu. Veliki je kapacitet u civilnom sektoru i ne treba ga potcenjivati. Zahvalio bih se gostima koji su došli sa Kosova. Različiti su stavovi u odnosu vlasti i snage civilnog sektora i u Srbiji i na Kosovu. Ja sam pesimista kada su u pitanju političke elite pošto njihova snaga je u nekakvom krugu između Evropske unije, odnosno EU podržava one koji su na vlasti, jer ima određene interese, političke partije na vlasti koriste svoju poziciju, i institucije i u Srbiji i na Kosovu nisu dovoljno jake. To je vrlo bitan parametar, taj neki Bermudski trougao koji je iznad nas, odnosno iznad civilnog sektora, iznad inicijativa građana, pojedinaca da mogu nešto više da učine. Situacija je vrlo loša i u Srbiji, demokratske institucije nisu na određenom nivou na kome bi trebale da budu za status kandidature. Insitucije na Kosovu su u još gorem položaju. Znate i sami za položaj mladih, nedovoljno se to artikuliše upravo kroz civilni sektor i kroz inicijative i smatram da ne treba popuštati ni prema EU, odnosno delegacije i ambasade koje se nalaze i u Beogradu i u Prištini one se isto kreću u tom trouglu. Ovde u Srbiji niko nije ukoren, ni na Kosovu. Jer ako neko traži vladavinu prava on se mora ponašati u skladu sa tim. Ja generalno nisam zadovoljan sa načinom rada između tog trougla EU, povlađivanja vodećih partija u Srbiji i na Kosovu i njihovog odnosa ka institucijama. Tu leži koren svih naših problema i smatram da to treba na neki način artikulisati i ovde u Srbiji i na Kosovu, povećati kapacitet dijaloga i artikulisati snagu civilnog sektora da zajednički istupamo ka EU. Svaki predstavnik delegacije, ambasade, i u Beogradu i u Prištini ima onoga ko je iznad njega i tu treba povećati pritisak. U tom smislu, veoma pohvaljujem inicijativu gospođe Biserko u Briselu na temu zajedničke kandidature, to je jedna od takvih inicijativa. To je hrabrost, ali gde su ostali na Kosovu i u Srbiji? To je veliki problem. Tu treba tražiti snagu i za nove lidere, jer ako ljudi artikulišu nove ideje, nove akcije, nama i u Srbiji na Kosovu trebaju novi ljudi, neukaljani, sa energijom kao što je, recimo, u Nemačkoj bilo posle Drugog svetskog rata. To su bili ljudi koji su zasukali rukave i nisu hteli da grade novu Vajmarsku republiku nego novu Zapadnu Nemačku. Za novi brend, novi imidž, i u Srbiji i na Kosovu trebaju novi lideri, treba veća aktivnost, treba se obratiti Briselu, treba biti mnogo aktivniji i prebroditi taj neki Bermudski trougao. Ja sam predstavnik nevladine organizacije tako ne vidim snagu u jednoj organizaciji, vidim u više njih i u Srbiji i na Kosovu.

NEXHMEDIN SPAHIU:
Jako je važna interpretacija istorije tako da  naši školski udžbenici i na Kosovu i u Srbiji   generiraju konflikt i to bi se moglo rešiti. Druga stvar, što se tiče Nenadove diskusije oko kosovske kulture, ako  ta kosovska kultura postoji i ako ta kosovska kultura treba da se stvori ili se tek  stvara zajedno sa nastankom nove kosovske nacije, jeste to da ona mora poštivati nasleđe svih etničkih zajednica na Kosovu, i Albanaca i Srba i svih drugih, jer jedino tako može da bude kultura koja je potrebna svima nama. Ne stvaranje neke kulture koja bi negirala postojeće, nego koja bi respektovala sve postojeće identitete.
STAŠA ZAJEVIĆ: Militarizam nije samo oružje
Naš drug Trša (Branimir Stojanović) je govorio o tome na koji način se kultura i praksa aparthejda produžava, na koji način se nakon vojnih operacija na polju kulture čiste bilo kakvi kulturni, jezički podaci. Samo ću povezati  dva primera. Dakle, mi smo 2009. godine obeležavali deset godina od ubistva albanskih civila u Suvoj Reci na Kosovu. To smo želeli da uradimo tako da se na albanskom jeziku pročita sve, i naše saopštenje i poruke, i onda smo tražile od Filološkog fakulteta nekog ko će da govori. Nijedan student ni studentkinja nisu bili spremni da govore na albanskom jeziku na glavnom beogradskom trgu. Onda smo mi napravile transparente jedan na srpskom, drugi na albanskom, bilo je jako zanimljivo do koje mere ide to ubijanje, odnosno čišćenje od kulturnih elemenata drugih, različitih, drugih koji su percipirani kao najviša moguća opasnost, a to su Albanci, i niko od ljudi koji su prilazili u ovom gradu tokom jednog sata nisu ni prepoznali da je to albanski jezik. Govorili su da je to rumunski, pa onda videte da militarizam nije samo oružje, nego je militarizam čišćenje od različitih sadržaja i na polju jezika, kulture, identiteta, itd. Ja imam predlog zato što je mantra oko ideologije pomirenja veoma opasna za nas iz civilnog društva, zato što su oni promovisali koncept pomirenja bez odgovornosti, bez pravde, bez pravednog mira i to za njih apsolutno predstavlja, inaugurisano Dačićem i Tadićem i ostalim koji ih slede, dakle to je za njih, kako kaže Jakšić, jedna stvar spoljne trgovine, ili pak jedna finansijska transakcija pragmatične politike u kojoj je ranije jedna mantra, “Hag za Kosovo” zamenjena mantrom “Evropa za Hag”, sad je to Evropa za Kosovo. Dakle, mislim i ta operacija kidnapovanje jednog važnog koncepta i prakse od strane vlasti u Beogradu i ne samo u Beogradu jeste nešto na šta civilno društvo mora da upozorava, jer oni su to potpuno obesmislili, ogadili, potpuno udaljili narode, posebno žrtve zločina od procesa pomirenja. 
Dakle, ja ću samo u čast i omaž našoj drugarici Veri Marković koja je radila jako puno na dijalogu, nedavno je preminula, i ona je rekla u jednoj prilici kakva je budućnost zemlje u kojoj je u centru grada masovna grobnica, u kojoj se nalaze masovne grobnice na nekoliko kilometara od vas, od nas ovde gde sada sedimo, i mi moramo nešto da uradimo, da izvršimo pritisak na Tužilaštvo za ratne zločine da se uvaže krivične prijave za to da se nalazi oko 500, jer ne znamo tačno, Dragoljub bolje zna, koliko ima tela neidentifikovanih Albanaca i u Petrovom Selu, itd. Dakle, ako mi ne pristanemo na koncept i na ideologiju pomirenje bez odgovornosti, nego poverenja i gradnje pravednog mira itd, dakle procesuiranje svih zločina, pre svega zločina počinjenih u naše ime, čišćenjem našeg dvorišta i evo, htela sam da kažem da li na neki način organizacije civilnog društva iz Srbije mogu da pokrenu ovo i da traže od države Srbije i od Tužilaštva za ratne zločine. Naravno uopšte ne smatram da je civilno društvo sa Kosova amnestirano od odgovornosti, slične postupke mislim da može da pokrene i na Kosovu u vezi sa nealbanskim stanovništvom. Da ne bi bilo, kako kaže Lampeduza u onoj čuvenoj rečenici da moramo nešto da promenimo da bi stvari ostale iste, e, pa da ne prihvatimo njihov koncept pomirenja i mi iz civilnog društva da ne budemo takođe deo te ideologije i prakse.

SARA VELIMIROVIĆ:    Generacija koja će misliti postnacionalno
Ja sam danas ovde htela sa vama da podelim neka svoja iskustva kao mlade osobe koja je imala priliku da boravi na Kosovu. Posetila sam Kosovo u decembru prošle godine sa grupom novinara i Helsinškim odborom povodom kampanje za izlazak Srba na parlamentarne izbore. Tom prilikom smo posetili Prištinu i srpske enklave na Kosovu i imali smo priliku da pričamo sa građanima iz srpske zajednice o tome da li će glasati na izborima. Ono što je meni bilo važno je da se posle posete moje mišljenje o Kosovu drastično promenilo. Mislim da mladi u Srbiji imaju pogrešnu predstavu koja  plasiraju  popularni mediji o tome kakvo je zapravo stanje na Kosovu i kako zapravo žive i ljudi iz albanske zajednice i ljudi iz srpske zajednice. Moja najvažnija iskustva su da, primera radi, neko ko je srpske nacionalnosti može, u ovom slučaju bezbedno da se kreće po Kosovu i da, primera radi, poseti srpske enklave. Takođe, druga stvar je da ljude iz enklava mnogo više zanima da reše neke sopstvene probleme svakodnevne prirode, nego neka politička pitanja kao što je, na primer, status. Ono što sam htela da napomenem, nedavno me je drug koga poznajem sa seminara škole ljudskih prava uputio na jednog dečka iz Prištine koji radi projekat “What is your dream”? Reč je o tome da će mladi različitih nacionalnosti snimiti klip u trajanju od tri minuta o tome koji su njihovi planovi za budućnosti, koje su njihove želje i nadanja. Mi smo se povezali i uspešno sarađujemo, a nismo se ni upoznali. Mislim da to govori o razlici između moje i vaših generacija. Naime, moja generacija je okrenuta tim globalnim komunikacijama i mislim da smo po tim karakteristikama među prvim generacijama uopšte u istoriji Balkana, koje će misliti drugačije, odnosno koje će misliti postnacionalno. Samim tim što znam za taj jedan primer saradnje, mogu slobodno da tvrdim da je saradnja između mladih Kosova i mladih Srbije potpuno moguća i mislim da su kontakti koje prevashodno mladi ostvare krucijalni za dalji razvoj onoga o čemu pričamo danas, a to su dijalog Beograda i Prištine. Takođe bih vas pozvala da nam ubuduće omogućite da upoznamo naše drugare sa Kosova, da sarađujemo, da se povežemo i da konačno doprinesemo boljitku naše dve zemlje i kasnije regiona.
MEFMERT BEHLULI: Zašto prećutkujemo pozitivne primere
Ja bih želeo nešto da kažem zašto između Srba i Albanaca već 90 godina od kada Albanci žive zajedno u bivšoj Jugoslaviji sa Srbima nisu nikada inicirane one pozitivne strane kroz istoriju albanskog i srpskog naroda. Dakle, od doba kad je u Prištini proslavljena ona 600-godišnjica Kosovske bitke, onda niko nije spomenuo da su u toj bici učestvovali i Albanci. Jer hodža Sadedin, osmanski hroničar je govorio da su učestvovali Srbi, Albanci i neke druge narodnosti. Zašto se takođe ne govori o tome da je srpski despot kad je palo Smederevo otišao  kod Đurađa Kastriot Skenderbega, albanskog heroja koji se borio 25 godina sa Albancima protiv turske imperije i tada sin Brankovića Stefan, koji je bio slep pa se oženio, to znači zaljubio se u svastiku Đurađa Kastriota Skenderga koja se zvala Donika, Andronika. Sestra Andronika, žena Skendergova bila je Anđelina. I Anđelina je, sveta majka Anđelina  danas u Srbiji čuvena, ona je u XV veku na desetine svetih hramova osnovala. Zatim ima i drugih primera, kad su tokom 500 godina  albanske vojvode čuvale manastire na Kosovu. Znaju se sva imena, i srpski istoričari su o tome pisali, pa i mi na Kosovu znamo, jer kad sam ja bio još učenik srednje umetničke škole u Peći, tada su albanske vojvode predali taj zavet srpskoj državi koji su čuvali  500 godina. Ima i na stotine drugih izvanrednih kontakata koji su bili jako dobri. Mi znamo da kad smo osnivali univerzitet u Prištini bili su profesori iz Beograda koji su prvo osnovali Medicinski fakultet, pa je i kasnije, kad je osnovan i univerzitet u Prištini bilo  puno profesora iz Beograda koji su tamo predavali. Zatim, ima na stotine albanskih studenata, to je znači klasa intelektualaca koja je studirala u Beogradu na univerzitetima, uključujući i mene, ja sam tu pet godina studirao na Akademiji umetnosti i tu sam diplomirao. Tada je, mogu da kažem, bilo jedno zlatno doba, 15-20 godina te bivše Jugoslavije, to su te lepe stvari koje mi moramo, ako želimo da nastavimo sa tim, što više promovisati i nastaviti onu saradnju. Ja sam tad, negde 1979-89, bio direktor Galerije umetnosti u Prištini. Mi smo sa Beogradom razmenili velike izložbe, došli su slikari kod nas, mi smo tu došli, takođe i sa ostalim delovima Jugoslavije po tim najpoznatijim galerijama. Kažem da je i danas moguće da počnemo sa izložbama, jer one su najprikladnije, zatim  koncerti ozbiljne muzike, prevoditi knjige jer ne prevodimo, ova koja će se sutra inaugurisati je lep primer, ali mi takođe moramo izdavati i istorije albanskog naroda i srpskog naroda na Kosovu, jer se ljudi ne poznaju. Mislim i ovde u Srbiji, sećam se kad sam bio u Beogradu, čitao sam knjige, turističke, na primer, kad se govorilo da koliko naroda i etničkih grupa živi u Jugoslaviji, govorilo se to. Bilo je nekih razlika da se Albanci na Kosovu zovu Šiptari, a oni u Albaniji Albanci. Dakle, tu je bilo jedna težnja koja je bila negativna. Te negativne težnje svakako treba odbaciti i nastaviti sa onim što je najpozitivnije, a za šta je čovek i stvoren. Možda ja govorim malo kao umetnik, malo romantički, ali je to istina.
Ja sam napisao jedan haiku, to je japanska poezija koja se piša u tri stiha u 17 slogova koji je objavljen na jednom svetskom web sajtu, u kome se pitam, zašto bi ljudi igrali igru smrti, zašto ne bi radije igrali igru ljubavi. Prema tome to bi trebalo da bude poruka i za političare, a najmanje za nas koji smo književnici, umetnici, itd.
MILAN  JOVANOVIĆ: Važno je stvaranje ambijenta
Prisećam se da sam prilikom boravka u Prištini video tamo četiri kamere i imali smo prenos uživo celog skupa na jednoj od tamošnjih televizija. Iako ovde ima mnogo više televizija, sa mnogo više besmislenih programa niko se nije odlučio da prenosi jedan ovakav razgovor, mada  mislim da bi  izazvao veliko interesovanje u ovdašnjoj javnosti, posebno kod takozvanih srpskih nacionalista ili radikalnih Srba. Hteo bih da ovoj radnoj grupi koja će se danas sastati popodne uputim sugestiju da je, čini mi se, jedan od najvažnijih zaključaka ovde onaj koji govori o uspostavljanju ambijenta i mira u kojem se odvija ovaj dijalog između Beograda i Prištine pod pokroviteljstvom EU i mislim da je tu uloga civilnog sektora veoma važna i da smo mi ti koji moraju da vode računa o tom ambijentu. U tom smislu možda će biti nekih učestalijih aktivnosti i programa koje ćete vi razraditi, pogotovo, da se ne zavaravamo, nema samo jednog civilnog sektora ili samog jednog nevladinog sektora kao što je ovaj kome mi pripadamo sa istim opredeljenjima. Ja ću vas podsetiti i drago mi je što je to ovde neko pomenuo danas da je u okviru novog uređivačkog koncepta B92 pozvan čovek koji je najoštrije govorio o nedavnom istupu ministra unutrašnjih poslova i njegovog intervjua prištinskom dnevnom listu na albanskom jeziku. Kad smo već kod toga naši gosti su ovde vrlo jasno rekli kako su razumeli tu izjavu gospodina Dačića i ja to njihovo razumevanje te izjave mogu u potpunosti da razumem. Ono što bih hteo da kažem, i molim vas da me ne shvatite pogrešno, odnosi se više na nas i to je naše pitanje: možemo li I, kako mi tu izjavu Dačićevu ne razumeti nego tumačiti. U tom smislu hteo bih da vas podsetim da su najoštrije osude te njegove izjave došle od najmilitantnijeg dela srpskog nacionalnog korpusa, onih koji su toliko nezadovoljni da bi čak da uzmu rusko državljanstvo, jer im se ne dopada ni jedno ni moguće drugo na ovim prostorima. Dakle, mislim u tom smislu kreiranja ambijenta velika je odgovornost, hajde da budemo operativniji, u tom smislu uloga medija je posebno velika, zato sam pomenuo direktan prenos i mislim da je u onom što je rekao Boško vrlo nadahnuto ima elemanata koji su najvažniji. Mislim da su mediji i taj ambijent u ovom trenutku primarni zadatak.